Валери Франкел
Кафе „Love“

Превод от английски: Гергана Найденова, 2009

chitanka.info

Една история, която поставя вечния въпрос: Красивата или умната? Коя от двете знае верния път към любовта?

1 глава

Попитайте някоя жена, която има сестра: „Ти умната ли си или хубавата?“, и със сигурност ще получите твърд отговор! Може да има незначителни вариации, но в крайна сметка, всяка сестра знае много добре каква роля са й определили нейните родители още докато е била прекалено малка, за да прецени сама. Разбира се, хубава изключва умна, както и обратното. А при едно дете тази ситуация означава непрекъснато преглъщане на комплименти, поръсени със снизходителни уточнения, като това важи с пълна сила особено за умните.

Сестрите Аманда и Франческа Грийнфилд седяха на високи бар столчета в кафенето си, намиращо се в Бруклин Хайтс (двете бяха собственички на заведението), и пиеха сутрешното си кафе, загледани в оживеното улично движение. Коя от сестрите е хубава и коя умна беше съвсем очевидно за страничния наблюдател, въпреки че и двете жени споделяха едно определено мрачно настроение, контрастиращо с мразовитата януарска яснота на Ню Йорк.

— Какво ще кажеш за онзи там? — попита Аманда, посочвайки висок, слаб мъж, минаващ по улицата, загърнат плътно в черно палто и кафяв шал. — Няма шапка. Демонстрира, че не е плешив. Лека походка на човек без проблеми.

— Освен ако не се опитва да ги скрие — отговори Франческа, по-известна на всички като Франк. Това беше прякорът й още от рождение (не че семейство Грийнфилд искаше по-голямото им дете да е момче — въпрос, който, между другото, беше повдиган многократно през годините). — Неговата жизненост може да прикрива разочарованието му.

Мъжът, когото обсъждаха, се спъна като минаваше покрай кафенето, неволно обърка походката си, притеснен от двете жени зад витрината, които го изучаваха, сякаш е екземпляр забоден на карфица.

— Ето! Видя ли това? Лека походка, ама друг път! Той просто поддаде при по-внимателно вглеждане. Сигурен знак, че крие нещо. — Франк направи пауза, за да отпие. — Той мами жена си.

Аманда поклати леко глава:

— Не е семеен. Познава се само като погледнеш какво е обул. Никоя жена няма да пусне мъжа си да излезе от къщи с тези мокасини. Начинът на обличане е по всяка вероятност единственото, което можеш да промениш в един мъж.

— Погледни! — възкликна Франк, сочейки го вече съвсем открито. — Той отива в „Мунбърст“.

Мъжът с ужасните обувки се беше запътил към заведението на веригата „Мунбърст“. Бяха го отворили преди две години точно до „Барни Грийнфилдс“ — кафенето на сестрите. Франк се завъртя на столчето, загърбвайки прозорците, и огледа вътрешността на потъващия кораб. Стени, оставени само на тухла, излъскан дървен под, плесенясващ таван. Помещението беше на нивото на улицата, навремето фоайе на викторианска сграда, построена от типичния кафеникав камък. През цялото си съществуване като кафе-бар, а и преди това, мястото гостоприемно беше приютявало хиляди посетители, всяка една тухла от стените беше попила и пазеше звуците от разговори и общуване в продължение на стотици години.

Този ден имаше само двама посетители. Точно двама. През петте секунди, които бяха необходими на Франк, за да се завърти с гръб, десет човека бяха влезли и излезли от Мунбърст, а още няколко изчакваха своя ред отвън. Франк въздъхна със задавения хрип на мотор, окончателно излизащ от строя.

Опитвайки се да разсее навъсената си сестра, Аманда продължи:

— Ето още един — кимна тя с глава към друг пешеходец. — Русокос, с малки ръце. Твърдото изражение показва решителност и прекомерна амбиция. Червени устни, страстна натура, но резервиран, освен ако не е с жена, която наистина обича.

— Може ли да спрем? Тази игра ме депресира.

Понастоящем и двете сестри бяха без сериозна връзка. Нямаха дори мимолетен флирт. И така от доста време. Последният приятел на Франк — Ерик, мениджър в списанието, за което работеше тя, я заряза неочаквано след тригодишна връзка, събуждайки се в една сияйна юлска утрин с внезапното прозрение, че „хроничната лека неудовлетвореност“ на Франк няма да е най-здравословната емоционална среда за бъдещите му деца. И сега, правейки равносметка две години по-късно, Франк имаше сериозни подозрения, че всяка жена, ходила с Ерик, е останала леко неудовлетворена. Всъщност кой ли не би се потиснал от досадната му педантична привързаност към реда. Аманда навремето я беше предупредила, че връзка между двама души, които си приличат, няма как да не забуксува, защото не могат да научат нищо един от друг, и така не успяват да усвоят кармичния си урок.

Отскоро на тридесет и три, Франк вече виждаше „моминството до гроб“ да я покрива като овехтяло черно одеяло. Аманда, на двадесет и девет, поддържаща предимно краткотрайни връзки (продължителност не повече от два месеца), не можеше да разбере тази фиксация на сестра си върху самотата като единствен любовник. Универсалното предложение на Аманда „просто излез и си намери ново гадже“ винаги караше Франк да се чувства предадена и засегната, макар да знаеше, че не това бе целта на сестра й. Аманда никога не беше злонамерена, въпреки че често неволно нараняваше — истинска отровна роза.

Едната от двете клиентки, възрастна особнячка, известна на сестрите като Люси, се обърна към тях и размаха ръка, покрита с тъмнокафяви петна:

— Искам доливане.

Франк се поколеба. Вече три пъти й беше пълнила чашата. Да допълниш един-два пъти кафето на клиент е в рамките на нормалното. Но една бездънна чаша — при техните финансови затруднения? Жената посочи надписа до касовия апарат.

— Нали точно това означава този надпис? — настоя Люси.

Франк я обслужи неохотно, поставяйки внимателно чашата на масата, докато свиваше устни в усмивка, фалшива като изкуствен восъчен плод.

Люси отпи от топлото кафе. Отдалечавайки се, Франк наблюдаваше как на бавни глътки бъдещето й се спуска надолу в гърлото на старата госпожа.

Аманда леко потрепна и каза:

— Току-що изпитах нещо много странно, Франк. Едно негативно отношение премина като вълна през целия бар, точно от мястото, където стоиш ти, точно до мястото, където се намирам аз. — Аманда постави ръце на кръста и добави: — Каквото и да си сторила, извини се на Люси!

— Нищо не съм направила — запротестира Франк.

Аманда отдавна беше обявила, че има необикновено силна интуиция. Франк смяташе, че „космическата чувствителност“ на Аманда не е нищо повече от изключително рафинирана способност за наблюдение, която сама по себе си впечатляваше. Франк обаче беше убедена, че сестра й има други достойнства. Дълга, вълниста, кестенява коса. Перфектна, млечнобяла кожа като кадифе. Искрящи зелени очи. Дори слепец можеше да види, че Аманда е прекрасна. При тези обстоятелства това, че Франк беше умна, често приличаше на утешителна награда. Класификацията не бе обявявана открито. Никога не се беше случвало майка им, приласкавайки в скута си двете момичета, да казва: „Е, Франк, ти си много умна, научи се да четеш и смяташ бързо, но нямаш особено интересно лице и краката ти са като диреци. Ти ще бъдеш умната. А що се отнася до теб, Аманда, носът ти не би могъл да бъде по-съвършен и имаш великолепна коса, но не проявяваш никакъв интерес към книгите. Ти ще бъдеш хубавата“. Разделението беше едва доловимо: Франк получаваше награди за отличните оценки, и наказания, ако получеше петици (въпреки че това се случваше рядко); Аманда беше хвалена за присъщия си добър вкус, и критикувана, когато качеше някой килограм поради склонността си да пълнее (каквато склонност не се наблюдаваше при голямата сестра).

Сега Франк се намираше в позицията на пораснал човек, който е бил повлиян от оценката на родителите си при вземането на всяко важно решение за последните тридесет години, и знаеше, че интелигентността е по-ценна. Все пак хубавият външен вид бе достъпен за всеки, който разполагаше с време, енергия, пари и желание. А дори без упражнения, грим и пластична хирургия, Франк се смяташе за прилично привлекателна. Сред бачкаторите предизвикваше само сумтене, но мъжете в супермаркета я наричаха мадам.

Аманда обичаше да използва сравнителната представка по-. И обясняваше на Франк, че тази история с умната и хубавата не допринася за личното израстване и че тя, Аманда, е по-хубава, а Франк може и да е по-умна, но и красотата и интелигентността са дефинирани в зависимост от съответната култура. Кой може да каже дали в Танжер Аманда няма да бъде смятана за по-грозна и по-умна от Франк? Тази особена логика, която беше запазена марка на по-малката сестра, винаги докарваше главоболие на по-голямата. И освен всичко друго, защо точно Танжер?

Днес Аманда беше облечена с дълга набрана пола (напълно неподходяща за сезона), кашмирен пуловер и черни ботуши с масивен ток. Когато вървеше, полата, падайки плавно, описваше краката й, които по този начин изглеждаха дори по-дълги. Тя се приближи до машината за капучино (дъските на пода скърцаха при всяка нейна стъпка), погали бронзовия уред така, сякаш това докосване щеше да му вдъхне живот, и каза:

— Знаеш ли какво наистина ще ни ободри? Нека да си купим нова.

Франк не се сдържа и се изкикоти:

— Да си купим?

— Защо се хилиш?

— Нямаме пари за нова.

— О, нека да си вземем от онези малки сладки Крупс, които отделно ти загряват млякото.

— Не мисля, че можем да предотвратим разорението с машина за капучино, която прави само по една напитка в даден момент — каза Франк. — Няма как да си позволим нов модел с дозиране на кафето, а без такава не се изкарват много пари.

Притежаването на работеща машина за капучино едва ли щеше да върне тълпите пред „Мунбърст“ обратно в „Барни Грийнфилдс“, където всъщност им беше мястото. Аманда и Франк се грижеха за заведението, откакто родителите им починаха преди около година. И за по-малко от петдесет седмици тези грижи предизвикаха катастрофа.

— Бих казала, че сме изправени пред дилема — отбеляза Аманда.

— Сериозно!

Аманда се засмя великодушно и с едно изкусно движение прибра косата си на топка високо на тила.

— Ако нещо не се промени драстично в следващите, да кажем, десет минути, с този бар е свършено — добави Франк.

Аманда поклати глава в тъжно съгласие, от кока й се изплъзна мека кестенява къдрица и я погъделичка по бузата. Докато си оправяше отново косата, не откъсна очи от Франк, а накрая каза:

— Ходът на нещата може да се обърне.

— Ходът може и да се обърне, но преди това ще ни прегази — отвърна Франк. — Известни са ти ония песимисти, които все пак дълбоко в себе си откриват капчица оптимизъм точно когато всичко изглежда загубено.

— Но ти не си от този вид — довърши Аманда.

— Точно така.

— Никога не съм чувала за тях. — Сега малката сестра беше започнала да си гризе съсредоточено ноктите. — Добре, склонна съм да призная, че сме имали и по-добри дни. Вчера нещата изглеждаха по-светли.

— Вчера беше мрачно и дъждовно.

— Не го приемай буквално.

Всъщност Аманда не трябваше никога да се приема буквално.

— Нека да мислим за хубавите неща в живота ни — предложи тя. — Да видим с какво разполагаме. Защото… загадъчни стихове… в изобилие предлагаме — изтананика в опит да оправи киселото настроение на сестра си.

— Не разполагаме с нищо — тросна се Франк.

— Говориш така, като че ли това е краят.

— Това е краят — въздъхна тежко Франк, защото беше много по-запозната със семейните финанси от сестра си. Например, Аманда (въпреки своите свръхестествени сили) не подозираше, че след още една неплатена полица по ипотеката, банката щеше да ги лиши от правоползване на сградата. А тъй като те живееха в жилището над кафенето, ги грозеше и бъдещето на бездомници. Франк беше дочула слухове, че мениджърът на „Мунбърст“ си умира да завладее помещението на Грийнфилдс. Биха могли да запазят апартамента, давайки под наем приземния етаж на най-големия им враг по всяка вероятност на обидно ниска цена (а заедно с това, продавайки и душите си), но така, освен признаването на личния си провал, щяха да накарат предците им да се обърнат в гроба. Франк обмисляше дали да не разкрие пред Аманда истинската сериозност на техните проблеми. Но защо да я товари и нея с този кошмар? По-добре да й спести действителността и да я остави да се рее, изпълнена с благотворната енергия на космоса.

— Повярвай ми, разорени сме — натърти Франк.

Сестрите стояха заедно при витрината със сладките. Заведението беше изпълнено с гъргорещите звуци на каните за кафе. Аманда каза:

— Мисля, че трябва да се прегърнем.

След това протегна ръце към сестра си и й направи знак да се приближи. Франк, която имаше проблем с физическия контакт, несъдържащ сексуален подтекст, почувства дълбоко и с цялото си сърце, че любовта и съчувствието на по-малката й сестра бяха истински и подкрепящи, но не можеше така лесно да изпадне в сантиментално настроение. Вместо да откликне на разперените ръце на Аманда, Франк каза:

— Смятам, че трябва да обмислим възможностите за действие.

— Дължиш ми едно хвърляне, щом отказваш да ме прегърнеш.

Аманда бавно заобиколи витрината, където бяха изложени сладките (най-превъзходните в Бруклин, доставяни прясно изпечени три пъти в седмицата), и отвори касовия апарат. Извади от чекмеджето шест монети от по едно пени. Франк наблюдаваше безмълвно, докато сестра й разтръска като зарове пенитата в ръката си и ги хвърли на тезгяха. Монетите се въртяха танцувайки, но най-накрая, победени от гравитацията, замряха неподвижно. Аманда ги подреди вертикално в зависимост от мястото, където бяха паднали. Тя разгледа конфигурацията от ези и тура. Смяташе, че начина, по който са разпределени, може да й разкрие бъдещето. Тази практика, известна като И Чинг, беше фиксация на Аманда още откакто… откакто сестрите спряха да разговарят редовно.

— Не си представям китайската ти система за предсказване на съдбата да докара тук платежоспособни клиенти — подхвърли Франк, докато сестра й анализираше подреждането.

— Смисълът е в това, да видим как се движи нашата енергия — обясни Аманда. — Може да получим спасителна идея. — Изучаваше пенитата обстойно и внимателно. — Небе над езеро — заключи най-накрая, след което се протегна под бара за подръчния си И Чинг тълковник. Прокара пръст по ламинираната таблица, откри сред шейсет и четирите отделения, това, което й трябва, и прочете:

— Настъпвате опашката на тигъра, но той не хапе. — Аманда вдигна поглед към Франк с искрящи от надежда очи. — Нещо ще се промени, Франк. И то за добро.

Звън на камбанка. Вратата на кафенето се отвори. Двете собственички се обърнаха, за да видят млада жена — не можеше да е на повече от двадесет и три — с тесни прави панталони и впит черен блейзер. Русата й коса имаше оня небрежен вид, който се постига със сериозни грижи и специални продукти. Тя се насочи директно към бара и поиска едно високо, тънко и бито (превод: голямо капучино с обезмаслено мляко и разбита сметана). С ясното съзнание, че няма как да предложи капучино, Аманда мина зад бара и с широка усмивка подхвърли:

— Винаги съм казвала, че нищо не може да се сравни с една уханна чаша гореща напитка от добро, прясно смляно кафе от Суматра.

Впитият черен блейзер повдигна вежди с не особено доволство:

— Машината за капучино си е отишла, а?

— Всъщност цялото заведение си отива — добави Аманда.

Впитият черен блейзер се съгласи на обикновено кафе и се огледа наоколо. Като изключим дъртата Люси, единствената друга клиентка четеше евтин любовен роман, докато си топеше шоколадовия десерт в чашата. Люси печаташе енергично на лаптопа си, спирайки често, за да хвърли по един подозрителен поглед иззад монитора.

— Подът не е лош — каза Впитият черен блейзер, — венециански паркет. Огромни витринни прозорци със старинни стъкла. Метален барплот: хигиеничен и красив. — Блондинката си поръсваше Суматрийското кафе с канела. Нещо, което според Франк, само един не познавач би причинил на ароматната индонезийска смеска.

— Вие ли сте собственичката? — попита русокосата. Франк кимна. Блондинката кимна на свой ред и продължи: — Мястото не е никак лошо, но бизнесът не изглежда добре. Имате ли някаква представа от маркетинг? Връзки с обществеността?

Франк и Аманда имаха достатъчно проблеми с личните си връзки.

— Раздаваме доста листовки на ъгъла всеки ден — отвърна Франк, без да е много сигурна защо изобщо обяснява на младата жена тези неща, но все пак пред себе си имаше посетител от плът и кръв, което си е истинско разнообразие в един безрадостен ден.

Освен това Франк беше заинтригувана от русокосата — такава самоувереност в толкова млада жена. Може би за да притежаваш това самочувствие, трябва да идваш от необикновено място — малък затворен свят, обитаван от по-висшата раса на онези, които бяха едновременно и красиви, и умни.

— Клариса О’Макфланаган — представи се жената, протягайки ръка; почти на всеки пръст имаше златни пръстени със скъпоценни камъни.

Докато се здрависваше, Франк усети слабата и суха длан на Клариса, леко хладна заради януарското време, но не студена.

През това време се притесняваше, че нейната собствена ръка е влажна и неприятна:

— Франческа Грийнфилд, сестра ми Аманда. Двете сме собственички на заведението.

— Мога ли да видя рекламните ви брошури? — попита Клариса. Аманда взе най-горния лист от купчинката с червени листовки, намираща се до витрината със сладките лакомства. Франк сама беше избрала цвета. Смяташе, че черешовото е чаровно.

— Изискани сортове кафе, разнообразни десерти — прочете Клариса, — елате за горещата напитка, останете заради топлата атмосфера. Хм, става. Но по принцип с листовки… не знам, според мен те не са сериозно оръжие. Нужно ви е притегляне.

— Какво точно означава това? — заинтересува се Аманда.

— Притеглянето е маркетингова стратегия — започна да обяснява Клариса. — С подходяща тактика се придърпват клиенти в магазина, все едно са вързани с въжета около кръста.

— Може би имаш предвид нещо като колани? — подхвърли Франк в желанието си да бъде иронична.

— По-скоро нещо като пъпна връв — отвърна Клариса с лека усмивка, което накара и Франк да се усмихне.

— Как да го постигнем? Кое е ефикасното придърпване? — въодушеви се Аманда.

— Не е толкова просто. Първо, би трябвало да ви обясня цялата концепция и след това да предложа стратегия.

— Не можеш ли да ни представиш съкратена версия? — попита Аманда. Въпросът смути Франк, която си даде сметка, че всичко в живота на сестра й прилича на някаква съкратена версия — връзките й, наблюденията, гадаенето по И Чинг. — Защото както си забелязала, ние се нуждаем от помощ — продължи Аманда, — от сериозна помощ. И няма да се справим сами.

Клариса отново разгледа кафенето:

— Смятам, че има потенциал. Наистина. Но с лекциите и… — както беше спряла внезапно, Клариса погледна сестрите: — Всъщност мисля, че мога да направя нещо за вас. Може би ще успеем да си помогнем взаимно.

Сестрите се спогледаха — Аманда изпълнена с надежда, Франк с подозрения.

— Не съм сигурна дали сме в състояние да ти помогнем — каза Франк, убедена, че не разполага с нещо, което да е от полза за тази жена.

— Страхотно кафе — каза Клариса, след като отпи дълга глътка, и продължи вече към Франк: — Съвсем малко ми остава до завършването на бизнес колежа Стърн в Нюйоркския университет, маркетинг и връзки с обществеността като основна специалност. Нуждая се от проект за дипломна работа, с който да получа висока оценка. Аз ще съживя това място безплатно, а всичко, което се изисква от вас е, да седите отстрани и да наблюдавате. — Тя се завъртя на токовете на ботите си и се обърна към Аманда: — Мога да го направя. Повярвай ми. Абсолютно сигурна съм.

— Убедеността ти е заразителна, но се страхувам, че малко сме позакъснели — каза Франк. — Хората направиха своя избор. „Мунбърст“. Качеството е без значение. Те си искат веригата закусвални. Предпочитат да се обличат от „Банана рипъблик“, да си обзавеждат хола от ИКЕА, да си правят кафе от прекалено изпечените зърна на „Мунбърст“ и да си го пият в чаши с реклама на списание „Пийпъл“ върху тях. Това ги освобождава от умственото усилие, което се изисква, за да направиш избор. Като потискат малкия бизнес, големите вериги ограничават възможностите да избираш. Те са не американски, истинският корен на злото. С изключение на „Гап“. „Гап“ ми харесват.

След това помещението потъна в тишина. Дори каните за кафе спряха да издават своите звуци. Аманда прекрати мълчанието.

— Моля те, игнорирай всичко, което сестра ми току-що изрече — извинително каза тя. — Няма да се предадем толкова лесно, с удоволствие ще изслушаме идеите ти.

Клариса изчака подобаващо, докато накрая Франк каза:

— Да разбира се, остани, моля те. От време на време загубвам самообладание. По природа съм си черногледа.

— Какво следва оттук нататък? — обърна се Аманда към новия им партньор.

— Ще седнем, ще пийнем и ще поговорим — отвърна Клариса.

— Това прилича на истинско сбогуване — не се сдържа Франк.

— Хайде, Франк — смъмри я Аманда, — само десет минутки. Няма да загубим нищо.

2 глава

Аманда хвърли само един поглед на Клариса и вече знаеше, че тя ще ги спаси. Като начало блондинката имаше издължен овал на лицето подобно на котка. И сякаш мъркаше, докато говори. Аманда беше чела някъде, че на Земята котките изпълнявали ролята на водачи; осъществявали връзката с астралното тяло и помагали на хората да контактуват със сили извън този свят. Разбира се, Клариса беше човек. Но необикновеното й котешко излъчване изпращаше енергийни вълни, които само Аманда (бидейки свръхчувствителна) можеше истински да оцени.

Тя попита Клариса:

— Срещали ли сме се преди?

— Не и в този живот — отвърна жената котка. Перфектен отговор! Усмихвайки се замечтано, Аманда се обърна към сестра си. Би трябвало Франк също да го е почувствала — Клариса щеше да промени живота им завинаги.

— Видно е, че можеш да съчетаеш успешно един тоалет — обърна се по-голямата сестра към блондинката, — но да се справиш дори и с най-скромния бизнес, е нещо доста по-сложно.

Клариса се усмихна широко, гланцираните й устни блестяха. Тя заговори, въртейки главата си на всеки няколко секунди, за да може да среща погледите и на двете сестри. Използвайки различните вълнения и слабости на всяка от тях, задържаше без усилие цялото им внимание на върха на покритите си със спирала мигли. Към Франк:

— Давам си ясна сметка колко трудно може да бъде управлението на един бизнес и точно затова се нуждая от теб. Усещам, че ти си мозъкът в това начинание. Можем да работим заедно, като един екип, рамо до рамо. Имаш толкова неща, на които да ме научиш, а мисля, че и аз мога да ти предложа някоя и друга идея.

После към Аманда:

— Ти пък си сърцето, двигателят, който вдъхва живот на този бар и го прави уютен. Ти си сияещото лице зад касата, което предразполага хората да си оставят парите тук.

И отново към Франк:

— Засега тези пари не са много, но нещата ще се променят. Първо, ще трябва да ги накараме да влязат вътре, после те ще знаят вече къде си струва да се пие кафе.

Пак към Аманда:

— Това ще се случи, ако самите ние вярваме, че мястото може да се възроди. Трябва да се съживи душата на заведението.

Към Франк:

— Като начало ни е необходим конкретен план за действие.

Към Аманда:

— Чиято първа стъпка е да привлечем хората. Кого искате да спечелите за клиент? Коя е целевата ви група?

Гледайки как главата на Клариса се врътва ту наляво, ту надясно, Аманда си припомни времето, когато наблюдаваше на „Флашинг Медоуз“ откритото първенство по тенис.

Франк каза:

— В идеалния случай бихме искали да стигнем до истинските ценители на кафето. Изразходвам толкова много време и енергия, за да открия най-добрите зърна кафе на света, така че предпочитам да съм заобиколена от хора, способни да разпознаят качеството. Но буквално не бих се отказала и от всеки, който може да раздрънка петаче в джоба.

— Голяма част от клиентите ни са жени, които искат спокойно място, където да седнат и да се отпуснат. Би било прекрасно, ако те предпочитат нашето кафе пред това на Мунбърст, но не съм сигурна, че са длъжни — допълни Аманда.

— Как няма да го предпочетат? Мунбърст предлага помия, приготвена от прекалено изпечени зърна — възмути се Франк.

— Кафето си е кафе навсякъде — каза Клариса.

Пълна тишина.

Аманда се молеше Клариса да го е казала повече от невежество, отколкото от безразличие. Кафееното зърно, макар и малко, не беше дребна работа за семейство Грийнфилд. А самото кафе — ароматната течност, краен резултат след столетия и стотици реколти в добри или лоши времена — беше свещено. Всяка семейна ваканция беше прекарвана в някоя от екваториалните държави, произвеждащи кафе. Най-ранните детски спомени на Аманда бяха как се гонят с Франк между храсти кафе, накацали по огрените от слънце планини на Гватемала. Любимата й история преди заспиване беше за Халди, древния абисински козар, чието стадо се натъпкало с червените плодчета на цъфтящите дръвчета, покрили в бяло хълмовете. И както ни разкрива легендата, тези добре преяли с кофеин кози се изправили на задните си крака и затанцували по арабските пасища. Много скоро всеки козар в Абисиния дъвчел зърна кафе, за да изпадне в подобно състояние. Сестрите никога не брояха овце преди заспиване, те брояха танцуващи кози. Кафето просто беше в кръвта на Грийнфилд. Франк беше надарена. Тя имаше таланта на истински познавач. Аманда беше добре образован консуматор.

— Кафето си е кафе? — произнесе забързано по-голямата сестра.

Аманда усети как Франк се изпълва с резервираност, която приличаше на все по-разтягащ се гумен ластик. По-малката сестра очакваше свита изплющяването на обратния удар.

— Искам да гледаш на мен като на типичния потребител — отвърна Клариса. — Аз съм просто средностатистическият клиент. Кафето е нещо, което те снабдява с кофеин. Ако има и приятен вкус, толкова по-добре. Смятам, че Мунбърст е супер. По-хубаво е от Максуел Хаус. За да се увеличат клиентите при вас, трябва да се обърнете към хора като мен. Качеството не е всичко на този свят.

— Това е личното ти мнение или все още разработваме маркетингов сценарий? — попита Франк.

— В интерес на истината, такова е моето отношение — каза Клариса. — Да се издига в култ една напитка ми се струва малко неестествено.

— Тогава защо изобщо влезе тук? — попита Франк, наранена и обидена в същото време.

— Опашката пред съседната врата беше прекалено дълга.

— Нямаме намерение да се конкурираме с Мунбърст — вметна Аманда, опитвайки се да смени посоката на разговора. — Просто искаме да се задържим над водата.

— Вие трябва да се конкурирате, за да не потънете. — Клариса стана от стола и започна да обикаля около масата. Аманда отбеляза, че панталоните й са безупречно подгънати точно над глезена.

— Казвате, че повечето от клиентите ви са жени? — попита Клариса, поглеждайки през рамо към двете постоянни посетителки. Докато се завърташе, русата й коса се плъзна по реверите на блейзера и един самотен кичур остана заплетен там. Аманда овладя желанието си да се протегне и да го оправи. Тези незначителни на пръв поглед жестове изискваха все пак по-голяма близост.

— Това има ли някакво значение? — попита Франк.

— Първата стъпка на всяка маркетингова стратегия е да разпознаеш основния си клиент. Бих направила модел на типичния посетител, но, без да се обиждате, той може и да не е съвсем прецизен статистически, като се има предвид големината на представителната ни извадка — обясни Клариса. — Е, нека да започнем с впечатленията. От това, което виждам, бих казала, че основните ви клиенти са самотни, неомъжени жени от Бруклин Хайтс, разполагащи с доста време за убиване. Не им остава нищо друго, освен да пият кафе, да хапват сладкиши и да потъват в света на фантазиите.

— Разбра всичко дотук само като гледаш тези две жени? — попита Аманда, кимвайки с глава към Люси и клиентката с любовния роман.

— Усетът е всичко в маркетинга — отвърна Клариса. — Да добиеш вярна представа. Веднъж вече като разбереш на кого продаваш и какво иска той, остава да установиш мястото на собствената си марка. Всеки пазар на еднородни продукти — каквото е и кафето — има различни позиции. Например, какво си мислиш, когато чуеш сапун „Айвъри“?

— Кафето не е еднороден продукт — намеси се Франк.

— Сапун „Айвъри“ е чист — отвърна Аманда.

— Баунти[1]?

— Здрава.

— Чармин[2]?

— Мека.

— Мунбърст?

— Отровно. — Отговорът беше на Франк.

— Мунбърст се позиционира като качествено — каза Клариса. — Те имат имидж на верига, продаваща първокласен продукт. Силно, истинско кафе за възрастни. И съжалявам, че трябва да го кажа, но те са се настанили стабилно на тази позиция.

— Трудно ми е да понеса това — каза Франк. — Особено като се има предвид, че Мунбърст не е истинско кафе. То е Макдоналд на кафетата. Те изпичат еднакво кафето в големи фабрики, без да се съобразяват със спецификата на отделните сортове. Само господ знае колко дълго след това престояват в складове готовите зърна. И вдигат такъв шум около факта, че използват арабика. Всяка уважаваща себе си кафетерия по света използва арабика. А смеските им! Размахват за кратко хавайски зърна над двадесет и пет килограмов варел с колумбийско кафе и после наричат това „Кона бленд“! За бога, те приемат за нормално да се прибавя лешников аромат! — Франк спря да си поеме дъх.

— Потребителите с Макдоналд стандарт не правят разлика. Те просто си искат кафето: силно, горещо и със здрава доза кофеин. Точно както го предлагат Мунбърст — отново се включи Клариса.

— Ето тук малко информация не би била излишна — каза Франк. — Колкото по-дълго изпичаш зърната, толкова повече намаляваш съдържанието на кофеин в тях. Така че Мунбърст дори и да създава усещане за силно кафе, няма истинския ефект на така или иначе по-меката арабика. Всъщност — продължи Франк, — арабиката не притежава и половината от кофеина на робуста зърната. Непретенциозно кафе като „Максуел Хаус“ може и да има вкуса на храстите, където е расло, но е много по-добро от Мунбърст що се отнася до чистия кофеин.

Клариса кимна на Франк и каза:

— Добре. Полезно е да се знае. — После се обърна към Аманда: — Все още се нуждаем от обособено място на пазара.

— На върха не е зле — отвърна Аманда. — Но беше толкова отдавна, че едвам си спомням.

— Момичета, нямате сериозни връзки, нали? — попита ги Клариса.

— Не ми казвай, че и ти! — възкликна Аманда.

— Можеш ли да повярваш? — каза Клариса.

Аманда беше склонна да се впусне в тирада за окаяното си състояние на сингъл персона, но почти можеше да чуе как сестра й се изчервява от смущение. Франк мразеше да говори за гаджета, измъквайки се винаги с „това не е силната ми страна“. Поради причини, оставащи неясни за Аманда, сестра й беше невероятно чувствителна по въпроса дали е харесвана. Едно неоснователно притеснение. Франк предизвикваше възхищение — винаги толкова слаба, че да й завидиш, с тъмна, гъста и права като на японка коса. Аманда не си спомняше някога Франк да е имала и петънце по кожата или лицето й да се е нуждаело от почистване. По-малката сестра се опитваше да изпрати телепатично послание: Отпусни се. Франк не би се опасявала, че ще получи критично отношение, ако самата тя не се съдеше така сурово.

— Прекъсвам ли нещо? — Клариса наблюдаваше как сестрите си размениха погледи и после се извърнаха нервно настрани. — Май си пъхам носа не където трябва? — попита тя Аманда.

— Изобщо няма проблем. Просто Франк е малко неспокойна като стане дума за мъже — отвърна Аманда. Франк изглеждаше леко раздразнена от коментара, но бъбривата й сестра отказваше да се почувства виновна и продължи: — Имаме нужда да говорим за страховете си, да ги извадим на открито. Не си ли съгласна, Клариса?

— Така е — съгласи се тя. — Способността да се изразяваш свободно е ключът към щастието. — Аманда започна да се чуди дали Клариса не е по-интуитивна от нея. — Ако смятаме и ние да се предложим като квалитетен продукт, се нуждаем от примамка — размишляваше Клариса, — нещо извън кафето, което да ни вкара в играта. — Тя се замисли. — Какво искат жените?

— Краткосрочно или в по-дългосрочен план? — поинтересува се Франк.

— Сега не говорим за инвестиции — уточни Клариса.

— Така ли? — попита Аманда, при което блондинката се изсмя гръмко с кънтящ звук, като че ли отвътре беше куха. По-малката сестра реши да пробва: — Жените желаят щастие. Любов, сигурност, страст, свобода. Духовно израстване. Да загърбят такива страхове като смърт, болести, мизерия.

— Ето за това говорим.

— Говоренето е нейната специалност — обади се Франк. — И понеже споменахме мизерия — това е последното място, което някой трябва да посети, ако иска да изхвърли мислите за бедността.

— Заинтригува ме момента с любовта — започна Клариса. Тя подпря с ръце бузите си в дълбок размисъл — толкова дълбок, че Аманда започна да се чуди дали блондинката не е изпаднала внезапно в състояние на медитация.

— Конкурс — извика изведнъж Клариса. — По-голямата част от клиентите ви са жени, нали? Ако… — Клариса се наведе напред и зашепна: — … всички са толкова невзрачни като тия двете, имаме шанс да превърнем тази дупка в златна мина.

Аманда чу само думата дупка. Тухлените стени може и да се ронеха, почти всички чаши бяха чукнати тук-таме, но мястото не беше дупка. Барни Грийнфилд й беше завещано от нейните родители. Тя усети как надигащият се гняв я стяга за гърлото, насили се да отпусне мускулите си, пое няколко пъти дълбоко въздух и си представи вълни, които се разбиват на брега. По-малката сестра се опитваше да избягва на всяка цена негативните разрушителни емоции. Най-накрая успя да се успокои и зачака Франк да защити фамилната чест.

— Златна мина? — Франк беше заинтригувана. — Хм, продължавай нататък. — Аманда погледна сестра си изумено.

— Конкурсите са пример за притеглящ маркетинг — каза Клариса. — А най-хубавото е, че те не изискват много финансови средства.

— Не разбирам как стигна от любовта до конкурса — недоумяваше Франк. — Конкурс, предлагащ любов като награда? Това би било „притегляне“, наистина. Притеглени от дълги крака.

— Сега ще обясня — каза Клариса. — Какво искат жените? Мъже. За да привлечем повече жени, тук трябва да вкараме мъже. И то не какви да е. Суператрактивни, високи, атлетични, с плочки на корема и не оплешивяващи. Ако гарантираме, че кафенето ще бъде фрашкано с непрекъснато прииждащи, сексапилни, млади и свободни мъже, жените ще се тълпят на рояци. А за да осигурим мъжете — продължи Клариса, — ще се наложи да ги изкушим с нещо.

— Секс — веднага каза Аманда. Беше убедена, че мъжете желаят секс.

— Незаконно е. — Клариса поклати глава. — Освен това мъжете, които визираме, по принцип нямат проблем да получат секс.

Франк каза:

— При моя, макар и ограничен, опит установих, че мъжете обичат: жени, които не им обръщат внимание, футбол, да си имат „лично пространство“, Лаурел и Харди, тримата тъпаци от Студжис[3], дълги шумни китарни сола, да се оригват и пърдят на воля, да заспиват пред включения телевизор, майките си, да работят в почивните дни, да се оплакват, че работят в почивните дни, едновременно да поддържат връзка и да спят с повече от една жена и след това да лъжат, че не е така.

— Мъжете искат загадъчност и интрига. — Това беше Аманда. — Те обичат да ги прелъстяват с нещо опасно, обещаващо нови и вълнуващи усещания. И искат да излизаш с тях, облякла къса поличка без бельо отдолу.

— Мислех по-скоро за безплатно кафе, съчетавайки две големи мъжки слабости: горещи напитки и неща, които са гратис.

— Те обичат също да се перчат един пред друг — добави Аманда. — Така че ако някой мъж доведе приятел, получава безплатно кексче като бонус.

— Това ми хареса — въодушеви се Клариса. — Брилянтно!

Аманда се наслади на похвалата:

— Просто дреболия, която ми хрумна.

— Да развием идеята докрай — продължи Клариса. — Нека да дадем и на приятеля безплатно кафе. На десет приятели. Колкото повече, толкова по-добре. За да задвижим всичко, ще раздаваме рекламни материали — нови листовки. Ще пуснем обява във вестника, за да подтикнем да се запишат участници.

— Участници в какво — попита Франк объркана.

Клариса обясни:

— Ще организираме конкурс, при който всяка седмица ще награждаваме с безплатно кафе един привлекателен мъж и неговите също толкова готини и свободни приятели. Желаещите да участват трябва да отговарят на определени изисквания за външен вид. Можем да наречем победителя Мистър Барни Грийнфилд.

— Дядо ни? — попита Аманда.

— Права си. Не е много секси. Мистър Кафе на седмицата! — обяви Клариса. — Докато все още сме на тая тема, кафенето също се нуждае от смяна на името. Барни Грийнфилд не навява секс. — Аманда получи моментно видение: дядо й и баба й правят секс, леглото им се блъска и разклаща малките фигурки, подредени на нощното шкафче.

— Почти петдесет години това заведение се е казвало Барни Грийнфилд — натърти Франк.

— Промяната означава развитие — каза Аманда.

Клариса кимна окуражаващо, а Франк се приведе леко, зае отбранителна позиция и попита сестра си:

— Значи и ти искаш името да навява секс? Защо ли се чувствам толкова против?

— Нека да видим дали не можем да измислим нещо интересно, преди да гласуваме против — предложи Клариса.

— Щом името трябва да лъха на секс — започна Франк, — дали да не го наречем „Секспресо“ без да ни мигне окото.

— Какво ще кажеш за „Ще ви смелим безплатно“ — предложи Аманда.

— „Go-go girls бленд“ — отвърна на удара Франк.

— „Явагина“.

— „Starbucks“[4].

Сестрите се кискаха на собственото си остроумие. Клариса се усмихна изтънчено и вдигна ръка:

— Представях си името на заведението да звучи по-романтично. По-поетично. Нещо леко ретро, което да нашепва на посетителите красиви фантазии. Например Кафе „Мон Амур“.

— Флирт с кафето — каза Аманда.

Всички замлъкнаха. „Флирт с кафето“. Франк кимна дружелюбно.

— Това е! — Клариса сияеше. — Когато произнесе Флирт с кафето, почувствах някаква тръпка. Замисляла ли си се да се пробваш в писането?

— Франк е писателката — отговори Аманда, докато отпъждаше идеята като дим, но все пак доволна от комплимента.

— Какво мислиш Франк? Флирт с кафето? Не е прекалено кичозно. Не е прекалено натруфено.

Клариса и Аманда погледнаха Франк в очакване. Тя като че ли се колебаеше в първия момент. По-голямата сестра не беше, и по всяка вероятност никога нямаше да бъде, от хората, които лесно се съгласяват с общото мнение. Накрая тя каза:

— Харесва ми.

— Това означава ли, че съм официално наета? — попита Клариса и стана.

Аманда кимна утвърдително, но Франк спомена:

— Относно заплащането ти…

— Вече ти казах. Ще го направя без пари, проява на добра воля. Но с ясното разбиране от твоя страна, че аз ще имам пълен контрол над нещата.

— Нали щяхме да бъдем един тим, както каза ти „рамо до рамо“.

— Защо да не го наречем експертно сътрудничество.

Тук се намеси Аманда:

— Наричай го както си искаш. Аз съм просто толкова развълнувана, че си тук!

— Развълнувана съм, че си развълнувана — отвърна Клариса, допивайки кафето си. — Трябва да тръгвам. След малко ми започват часовете. И не се тревожете. Бурята ще отмине и ще изгрее слънце. Аз имам грижата за това. Можете да ми платите, когато бизнесът разцъфти, или трябва да кажа „се свари“? — Тя погледна часовника си. — Междувременно защо не напишеш текста за рекламните листовки и обявата за конкурса. — Говореше на Аманда. — А после трябва да убедим местния вестник да я пусне безплатно. И да направим плакат, който да бъде закачен отпред на заведението.

След това Клариса преметна чантата — „Кейт Спейд“ — през рамо и си тръгна без да се обърне за последно. Аманда още малко и щеше да извика след нея — не бяха взели телефонния й номер. Блондинката също не беше поискала техния.

— По всяка вероятност живее някъде наблизо. Смятам, че знае къде да ни намери — предположи Франк. — Как й беше фамилията? О’Макфлеърти, О’Лиъри?

Аманда също не можеше да си спомни. Но тя беше по-обезпокоена от почти незабележимата следа, която някакво разногласие оставяше във въздуха. Обърна се към сестра си:

— Не си убедена.

— Конкурсът ми се струва малко плебейски — евтина сензация.

Аманда кимна:

— Обзалагам се, че е зодия Лъв.

— Явагина. Това беше добро попадение, Аманда.

— „Go-go girls бленд“ се оказа истинско вдъхновение.

Франк машинално забърсваше масата:

— Честно — и ако обичаш ми спести привичната си склонност да виждаш всичко в розово — мислиш ли, че си струва усилието?

Сега все още можем безшумно да потънем в забвение. Или да преживеем възможно най-големия позор в живот ни.

— Как е възможно да се провали някой, докато дава най-доброто от себе си? — Аманда зае реторична поза.

— В някоя курабийка с късмет ли го прочете?

— Луиз Хей[5].

— Хм, нека да хвърлим монети — предложи Франк.

Аманда нямаше нужда от увещаване, но се изненада, че поканата идва от сестра й. Франк обикновено подминаваше с пренебрежение И Чинг. Аманда взе шестте монетки, които беше хвърляла малко преди Клариса да влезе в живота им. Прибра ги внимателно в шепа и я протегна към сестра си:

— Ти ги метни. Ако се падне някое ин, ще бъде на добре.

— Аз винаги хвърлям ин — каза Франк.

— Ти никога не хвърляш ин. Бъркаш се. Ин е турата на монетата. Откритост и приспособимост. Ти си царицата на ян — скованост и неотстъпчивост. В живота на повечето хора нормално присъстват и двете сили. Ти си само ези. — Аманда, разбира се, клонеше изцяло към тура.

— Да не ми казваш, че има нещо ненормално в мен? — попита Франк.

— Опитвам се да кажа, че не си балансирана — каза меко Аманда. — Монета с една страна.

— Плоскогърда, но надарена умствено?

— Никога не съм казвала плоскогърда — отвърна Аманда, — но сега, след като го спомена…

— Давай ги тия пенита, ако ще ги даваш. — Франк пое монетите и затвори очи.

— Задай въпрос! — напомни й Аманда.

— Ще бъде ли това поредният провал в живот, белязан от лош късмет? Още едно унижение, увенчаващо останалите? Ще ни спаси ли този отчаян акт, или ще ни закопае?

Докато Франк разтръскваше монетите в затворените си шепи, Аманда нареждаше:

— Дишай. Поемаш въздух, издишваш. Представи си морските вълни. Изгрева и залеза на слънцето. Непрогледната нощ и сияйното утро. Луната. Звездите.

— Ще млъкнеш ли? — каза Франк накрая.

Аманда отстъпи тихичко назад. Вдишваше и издишваше дълбоко, когато Франк хвърли пенитата. И Чинг беше скритото оръжие на малката сестра, нейният начин да провери инстинктите си или да потвърди съмненията си. Практикуването му изостряше интуицията й, насочваше я в една или друга посока. По принцип Аманда не смяташе, че бъдещето може да се предрича — свободната воля надделяваше дори и над предсказанията на най-добрите медиуми. Но вярваше в щастливия живот, който очаква добрите хора, след като се преродят. Според И Чинг смърт не съществуваше, само трансформация на вечна и непрекъсната енергия. Аманда пазеше тези идеи за себе си, давайки си сметка, че голяма част от хората ще отхвърлят житейската й позиция като несериозна. Франк смяташе теориите й за изпълнени с наивитет и нагодени към желанията й, но без съмнение уважаваше мнението на Аманда, независимо колко леко неудовлетворена я оставяше то.

Франк разклати монетите в ръцете си сякаш изпълняваше ритуал от детска игра. После ги хвърли на тезгяха. Те се въртяха и търкаляха и накрая спряха. Тя ги подреди, а Аманда извади джобната си И Чинг диаграма. Както обикновено в хвърлянето на Франк почти всичко се оказа ези, или ян. Само монетата най-отдолу беше тура. Триграмите — горните три и долните три монети — посочваха Небе върху Дърво. Аманда се консултира с таблицата и след това трябваше да направи всичко възможно, за да не изпъшка тежко. Дадената конфигурация се интерпретираше по десетки начини и нито един от тях благоприятен. Нейното лично тълкуване: буйни ветрове ще разклащат в различни посоки здраво и силно дърво, а небесата ще се стоварят над земята с бури.

По-малката сестра се мъчеше да отпусне напрегнатите мускули на лицето си. Не искаше да сподели истината с Франк, която нямаше нужда от каквото и да е насърчение, за да бъде песимист. Аманда си напомни, че свободната воля може да обърне всеки лош жребий. Франк я гледаше вторачено в очакване на някакво обяснение. От шейсет и четирите комбинации тази беше една от най-злокобните. Аманда се усмихна, светнала като коледна играчка, и излъга Франк в желанието си да й спести истината:

— Ако тълкуването е достоверно, просто всичко ще бъде наред.

Сестра й изглеждаше удовлетворена, но каза:

— Така или иначе това са тъпотии.

За пръв път Аманда се надяваше Франк да се окаже права.

[1] „Баунти“ — марки тоалетна хартия. — Б.пр. ↑

[2] „Чармин“ — марки тоалетна хартия. — Б.пр. ↑

[3] The Three Stooges — американски комедиен сериал. — Б.пр. ↑

[4] „Starfucfo“ — алюзия със „Starbucks“, много известна американска верига кафенета. — Б.пр. ↑

[5] Луиз Хей — световноизвестна американска авторка на книги за самопомощ. — Б.пр. ↑

3 глава

Създаване на „Флирт с кафето“ — работен списък

1. Меню (специалитети, количества — Франческа)

2. Мебелировка (Клод)

3. Атмосфера (стени, осветление и т.н. — Клод и Мейбъл?)

4. Униформи (изцяло в черно, прекалено разкошни или по-скоро строги? — най-добре аз)

5. Допълнителна помощ (за предпочитане някой привлекателен тип)

6. Интервюта на участниците (всички заедно)

На другия ден, вторник, Клариса се появи с готовия план. Поговори за малко с Аманда пред щанда с подправките (на Франк й заприлича на момичешко шушукане — дали не я изолираха?), и след това зачатка с токчета по посока на Франк, която стоеше до касата. Усмивката на Клариса разцъфваше с всяка крачка, която я приближаваше към по-голямата сестра. Тя подаде на Франк ксерокопиран лист.

— Ами Аманда? — попита Франк, докато хвърляше поглед върху списъка на Клариса. — Няма ли да получи такъв?

— Тя измисля рекламите — отвърна Клариса.

Франк се подразни, че не е била включена в творческата част от задълженията.

— Клариса, знаеш ли, че работех за едно списание? Изхранвах се с писане на рецензии за книги.

— Кое списание? — попита тя.

— „Букмейкърс Монтли“.

— Залагания?

— Книгоиздателска индустрия. Което е залагане в известен смисъл.

— Така ли — впечатли се Клариса. — Може би трябваше да връча писателската работа на теб, но тя наистина не е нещо сложно. Това тук — и посочи листа с работния списък — е много по-трудно. Ужасно се нуждая от организационните ти способности, Франческа. — Загатването, че единствено тя може да се справи с тежките задължения, поласка Франк. Клариса изглежда беше разбрала веднага къде е силата на всяка една от сестрите.

— Осветление и мебели? Съвсем повърхностни промени — каза Франк.

— Ще подложим заведението ти на козметични процедури — обясни Клариса. — Няма да извършваме сериозна сърдечна операция. Всичко друго остава непроменено — наемът, цените на кафето, мениджмънтът. Мога да включа и един студент със специалност счетоводство да погледне отчетната документация…

— Нека да караме едно по едно — каза Франк, колебаеща се (параноична?) да покаже финансовите си файлове и банкови извлечения на непознат. Вдигна ксерокопирания списък и попита:

— Откъде да започна?

— Най-добре с менюто — инструктира я Клариса. — Имаме нужда от специални всекидневни оферти, кафета на деня, симпатични имена на различните количества. Тези имена трябва да карат клиента да има усещането, че купува изгодно. Каквито са „голямо“, „огромно“, „върховно“ в „Мунбърст“.

— Нещо като голямо, по-голямо, най-голямо — предложи Франк. И изведнъж, изпълнена със съмнение, добави: — Или може би не.

— Харесва ми. Отбележи го — отвърна Клариса. — Защо не се заемеш с това, докато аз се погрижа за Клод?

— Добре. Искам да попитам кой е Клод и колко ни струва той.

— Тя.

— Клод е жена?

— Приятелка от Стърн. Тя е специалност изящни изкуства — поясни Клариса.

— Мога ли да смятам, че след като е студентка, цените й са прилични?

— Клод също се нуждае от проект. По вътрешен дизайн. Ще работи безплатно. Ние плащаме само материалите.

Франк се успокои:

— И Мейбъл ли ще работи без заплащане?

— И той.

— Той?

— Това му е фамилията.

— Още един студент? — заинтересува се Франк.

— Гаджето на Клод. Художник. Той ще боядиса стените. Особено онази.

Клариса посочи фреската с улична сцена от Бруклин. Нарисувана на, оставената с неизмазани тухли, източна стена на „Барни Грийнфилдс“ още отпреди раждането на Франк и Аманда. Тя била сътворена с любов от дядовия им най-добър приятел — сценарист от черните списъци, който напуснал Холивуд победен и се върнал в родния Бруклин, за да постави ново начало. Фреската изглеждаше като да е направена от сценарист; рисунъкът беше лош, но ентусиазмът и въодушевлението, които се усещаха в работата, компенсираха слабата техника. Всеки детайл — оранжевата котка върху засадено в сандък дръвче, червеното цвете на шапката на жена, светлите петна от масло по лъскавия черен асфалт — навяваше сладки спомени. Фреската беше като завръщане у дома, непохватна и затрогваща, изпълнена от сърце. Франк, която не беше голям любител на изкуството, я обожаваше:

— Тази стена не може да се пребоядисва.

Клариса въздъхна и каза:

— За да спасим заведението, трябва да действаме на едро, Франческа. Наясно си с това.

— С фреската ще се действа на дребно.

Още една въздишка, Клариса постави ръката си, обсипана с пръстени, върху рамото на Франк:

— Ти наистина се нуждаеш от тази стена. Тя те подкрепя в известен смисъл, нали?

Франк изведнъж се почувства уязвима:

— Не бих казала.

— Тя е като опора за теб, фундамент.

— Не точно — отвърна Франк.

— Радвам се да го чуя. Защото ако не сменим напълно атмосферата, със сигурност ще загубиш кафенето. Фреската е доста старомодна. Знаеш го. Трябва да се отървем от нея, за да се почувства тук свежият полъх на обновлението. Освен това новият собственик и без друго ще я замаже. Независимо дали печелиш или губиш, фреската изчезва. Така че въпросът не е, ще я боядисваме ли, а какъв цвят да е боята.

Съпротивата на Франк се огъна. Клариса бе съсредоточена върху целта: платежоспособност, рентабилност. Франк й се възхищаваше за това. Тя също трябваше да се раздели с всяка сантименталност и да се посвети изцяло на спасяването на заведението, наследството, бъдещето. И на самоуважението си. Друго, за което да се бори, не й беше останало. Най-накрая след пауза Франк каза:

— Шоколадовокафяво.

— Мислех си за бледомораво — започна Клариса. — Лавандулови венчелистчета.

— По колко върви венчелистчето в последно време? — попита Франк. — Защото ако е повече от тридесет и девет цента, няма как да го вместим.

— Аз ще платя за това — отвърна Клариса. — Имам някакви пари, наследени от леля ми. Ще ми ги върнеш, когато бизнесът потръгне.

— Нека да сложим спирачка на и без това лавинорастящия ми дълг — каза Франк. — Няколкостотин долара?

— Ще са ми необходими поне три хиляди за едно прилично представяне.

Все едно беше казала петдесет хиляди долара.

— Какво ще стане, ако не ги спечелим обратно? — попита Франк.

— Аз няма да се проваля.

Франк беше чела за този вид самоувереност. Твърде вероятно в книга, рецензирана навремето от нея и касаеща различни патологии. Все пак вярата на Клариса беше заразителна. Всичко свързано с Клариса вдъхваше увереност на Франк и тя каза:

— Добре. Бледомораво.

„Барни Грийнфилдс“ затваряше за ремонт и се предвиждаше след три дни да отвори отново врати вече като „Флирт с кафето“. Клариса искаше конкурсът да се проведе в петък. Откриващото парти щеше да рекламира новото място и тя се запъна да го направи в петъчната вечер, само след няколко дни. Франк не беше в състояние да си представи как ще се свърши толкова много работа в такъв кратък срок, но ако някой можеше да го направи, то това беше Клариса. По-голямата сестра се осмели да мисли за бъдещето, без да изтръпва от ужас и притеснение. За нея оптимизмът беше току-що открит девствен остров. Франк определи позитивната си нагласа като значителна стъпка към собственото си обновление; знаеше, че съдбата й е неразривно свързана с тази на кафенето.

Вторник

Клод и Мейбъл се появиха. Франк и Аманда се представиха на двойката. Мейбъл беше тъмен, силен, мълчалив тип. Той се поклони леко на сестрите и започна веднага да разтоварва четките и инструментите си. Франк протегна ръка на топчестата, около двадесет и пет годишна жена с коса на плитка. Тя беше облечена от глава до пети във виолетово („мораво“, както напевно уточни Аманда).

— Ти трябва да си Клодия — каза Франк.

Жената отговори с грубо ръкостискане.

— Името ми е Клод. Само майка ми ме нарича Клодия. А аз мразя майка си.

— Добре — съгласи се Франк. — Мисля да отида да се позанимая с менюто.

— Чакай малко — извика я Клариса. — Клод има няколко предложения за фирмен знак.

Сестрите прегледаха цветно принтираните варианти и избраха семпъл шрифт с изчистени черни букви, наклонени надясно.

— Полегати — натърти Клод. — Не са наклонени. Полегати са.

— Разбира се, че са полегати — потвърди Клариса, разтривайки приятелката си по гърба. Франк наблюдаваше със завист как ръката на Клариса извършва малки успокояващи кръгове. Тя се опита да пресметне колко време е изминало, откакто някой я беше докосвал така. Аманда многократно опитваше, но Франк не можеше да приеме такава проява на обич от сестра си. Аманда приличаше твърде много на майка им.

По-малката сестра каза:

— Мама би харесала фирмения знак. Не мислиш ли, Франк?

Сряда

Плакатите на Аманда бяха навсякъде: на фронталния прозорец на заведението; по цялата Монтагю стрийт; върху будките, където се продаваха вестници; на таблата за обяви. Аманда съчини текста: „Кой спечели най-горещата напитка? Открийте във «Флирт с кафето» първия, провеждал се изобщо, конкурс Мистър Кафе на седмицата. Ще наградим най-привлекателния мъж в квартала с всичкото ободряващо, вдигащо пара кафе, което може да изпие за една седмица. Петък в осем вечерта. Помогнете да изберем победител. Участници се набират във «Флирт с кафето», бивше «Барни Грийнфилдс».“ Адресът и телефонът бяха напечатани в долния ъгъл.

— Съдържателно — каза Франк. — Върши работа.

— Харесва ми — обади се и Клариса. — Уреди ли момчето от Бруклин куриър да пусне обявата безплатно?

Аманда се ухили заговорнически и отвърна:

— Разбира се.

— Това е моето момиче. — Клариса награди по-малката сестра със спонтанна прегръдка. Присъствайки на тази внезапна близост, Франк се почувства изолирана отново. Тя също беше свършила доста работа.

— Пуснах малка обява, че търсим попълнение на персонала — каза Франк. — И поръчах нови хартиени филтри.

— Това е чудесно, Франк — усмихна се Клариса. — Всичко се движи по план.

Обзавеждането пристигна. Барплотовете и високите столчета изчезнаха, а на тяхно място се появиха маси от ламинирана пластмаса и столове със седалки и облегалки от винил.

— Vintage шик? — попита Франк, докато Клод аранжираше новото попълнение. — Откъде взе тези неща?

— Използвани са — отговори Клод.

— Искаш да кажеш, че си ги прибрала от улицата?

— Също и от оказионни разпродажби, базари за стари вещи.

Франк разчопли закъсания винил на един от разнородните столове:

— Еклектично и не на последно място парцаливо?

— Всичко е по-добро от тези банални столчета за бар.

— Добре — съгласи се Франк. — Е, аз се връщам при онези менюта.

Аманда и Клариса бяха от другата страна на улицата в „Гап“, купувайки черни поло блузи и стреч панталони. Аманда вече имаше в личния си гардероб по пет от изброените артикули. Когато се върнаха и показаха торбите с дрехи за Франк и техния, все още не нает асистент, по-голямата сестра отбеляза:

— Нито един мъж няма да обуе клош панталон.

— Той ще носи тези — каза Аманда, докато вадеше чифт прави черни джинси, тридесети две на тридесет и шест.

— Ами ако не е неговият размер? — поинтересува се Франк.

— Това е идеалният мъжки размер — каза Аманда. — Независимо кого ще наемем, той трябва да влезе в джинсите.

Фреската беше замазана. Аманда плака с огромни детски сълзи. Очите, ръцете и устата на Франк бяха сухи.

Четвъртък

Само един човек се отзова на обявата на Франк за асистент.

Име: Мат Шемерхорн. Без постоянен адрес.

— Той е единственият! — обяви Аманда.

— Той е единственият появил се — каза Франк.

— Не, искам да кажа, че той трябва да се присъедини към нас. Да работим заедно е общата ни съдба. Просто имам предчувствие.

— „Предчувствие“ би могло да бъде второто ти име — каза Франк.

— Клариса също мисли, че Мат Шемерхорн е наша съдба.

— Много си допаднахте с Клариса — подхвърли Франк, изненадана от ревнивата нотка в гласа си.

— Тя е направо удивителна, нали? — попита Аманда. — Наистина удивителна. Появяването й е като от приказките. А ние ще бъдем Пепеляшки, преобразени за бала.

На което Франк отвърна:

— Защо ли се чувствам винаги като Дризела[1]?

— И точно тук е най-големият ти проблем.

Звън на камбанка. Младият мъж се наведе, за да избегне провесеният пред вратата бояджийски найлон, и се довлачи при сестрите. Беше слаб с протрити и скъсани джинси, прекалено тясна черна фланелка и ботуши „Тимбърленд“. Беше толкова късо подстриган, че Франк се зачуди дали не е обезвъшляван.

Аманда реагира първа:

— Мат Шемерхорн?

— Подранил съм — отвърна той.

— Трябва да ви попитам защо нямате постоянен адрес. — Това беше Франк. Тя забеляза малката му раница, съвсем недостатъчна да побере целия му гардероб. — Да не би да сте бездомник?

— Имам си домашен адрес. Просто не смятам, че е важно или необходимо да го споделям с хора, за които може и да работя, но може и да не работя. Бихте ли си дали адреса на непознат по телефона? Надявам се да не го правите. Много от авиокомпаниите, а също и фирмите, които се занимават с каталожна търговия, наемат бивши затворници да отговарят на телефоните и да вземат поръчките. Не знам за вас, но аз не бих искал убиец или изнасилвач да има информация къде живея.

Франк не даде вид да е впечатлена:

— Имате ли някакви препоръки?

— Не смятате ли, че препоръките са до такава степен субективни, та чак безполезни. Може и да съм се трудил толкова здраво на последната си работа, колкото всеки останал, но поради това, което евфемистично се определя като „личностен конфликт“ с един напълно фашизоиден задник — моля да бъда извинен, но няма друго определение за моя бивш шеф — препоръките ми биха могли да бъдат много лоши. Ваше право е да се обадите на този човек и, неподозираща размерите на простащината му, да получите грешна представа за професионалните ми способности. Така че не, нямам препоръки.

Аманда не се отказваше лесно:

— Не можете ли поне да ни кажете къде работихте за последно?

— Бях барман в „Мунбърст“. В центъра на града.

— Как ти се стори това? — попита Франк.

Той изглеждаше леко объркан:

— Плакатите ви ми харесват. Добра реклама.

— Имах предвид как ти се стори да работиш в „Мунбърст“, беше ли приятно?

— Напълно презирам тази компания и всичко, което олицетворява тя — каза Мат.

— Сериозно? — Франк го окуражи да продължи.

— Ами да. Като начало, те внасят различни сортове сурово кафе от целия свят, но винаги ги изпичат накуп, унищожавайки специфичното съдържание на захари и мазнини във всяко отделно зърно и съсипвайки уникалния му вкус. Те превръщат всичко — от етиопския сорт „Харар“, до танзанийското пийбери — в тиня. Освен това плащат мизерно.

— Колко получаваше в „Мунбърст“? — попита Франк.

— Шест долара на час.

— Смятай ги десет. И си вземай душ всяка сутрин преди работа.

— Посланието е прието — каза той.

— Не искам да чувам повече никакви конспиративни разсъждения да излизат от устата ти — добави Франк.

— Ти губиш — отвърна той.

— Какъв номер джинси носиш? — Това беше Аманда.

— Нямам представа.

Аманда мина зад него и погледна от вътрешната страна на колана на панталона му.

— Тридесет и две на тридесет и шест — прочете върху етикета. — Поздравления, Мат Шемерхорн. Пасваш перфектно.

[1] Дризела — една от доведените сестри на Пепеляшка. — Б.пр. ↑

4 глава

Гордост преминаваше през чакрите на Аманда. Все пак беше прекарала последните два дни в разпространяване на рекламни листовки из целия квартал. Тя бе момичето на Клариса, което разлепваше плакати. Усилията й очевидно бяха възнаградени. Появиха се доста кандидати за конкурса Мистър Кафе. Не упоменатите (но подразбиращи се) изисквания — висок, атлетичен, под четиридесет и пет годишен, не оплешивяващ, с хубави зъби и поне някаква интелигентност — щяха моментално да елиминират най-малко половината от кандидатстващите.

Аманда прецени няколко кандидатури като многообещаващи. Оставаше само ден до конкурса и Клариса искаше да излъчи петимата финалиста в следващия един час. Раздадоха на мъжете номера, химикалки и бланки за попълване и ги помолиха да изчакат реда си за интервю. Кафето и сладките бяха за сметка на заведението. Идеята да разпитва и да проучва двадесетина мъже гъделичкаше сетивата на Аманда. Усещането за флирт или поне възможността за такъв, заедно с аромата на новата смеска кафе на Франк и мириса на още прясното боядисване, бяха замаяли Аманда. Как би се справила? Да избере само петима сред толкова мъже, когато тя можеше да открие достойни качества, било то физически, умствени, емоционални или, разбира се, финансови, във всеки мъж.

Клариса каза:

— Като съдържателка, Аманда, се налага да избягваш какъвто и да е флирт с участниците. Тези мъже трябва да са свободни за клиентките. А това няма как да стане, ако вървят по петите ти цяла вечер.

— Само бизнес, никакви удоволствия. — Въпреки че за Аманда последното беше единственият достоен бизнес.

— Вие с Франк сте толкова посветени на каузата — сподели тя с Клариса.

Франк беше… Аманда не можеше да каже със сигурност къде беше Франк. Вършейки нещо полезно, без съмнение.

— А ти не си ли? — попита Клариса.

— Като че ли нямам толкова ясна и силна мотивация. Франк почти отчаяно се нуждае от това място, сякаш й е последният останал роднина, освен мен. Всъщност то си е така.

— Наистина съжалявам за родителите ви.

— Аз искам мое собствено семейство — продължи Аманда. — Сигурна съм, че за теб е наивно човек да вярва в съществуването на сродна душа за всеки. Той може да е тук точно сега. И има вероятност да е достатъчно богат, за да плати дълговете ни. Тогава Франк ще си получи кафенето. Аз ще бъда с духовния си партньор. Всички ще са щастливи.

— Не разчитай на един мъж, за каквото и да е, Аманда — каза Клариса, докато оглеждаше преценяващо участниците. — Не че съм цинична. Искам да имам любов в живота си. Но също така искам и да не бъда разочарована. Ето защо си поставям реалистични цели. Съсредоточила съм се върху работата си.

— И ако това не е цинизъм — възкликна Аманда. — Ти си само на двадесет и четири.

— Живея в Ню Йорк откакто съм се родила — отвърна тя, — така че съм доста по-възрастна.

Аманда, също жител на петте градчета[1] от раждането си, не издържа и се разсмя. Можеше много да научи от Клариса за това, което си оставаше един от безспорните й недостатъци: способността да се съсредоточава. Тя винаги беше разпиляна, лесно се разсейваше, търсейки следващата любовна афера, приятелска връзка или професионална изява.

— Може би имам синдром на разстроената концентрация — промърмори Аманда.

— За какво говориш?

— Аз наистина ти се възхищавам, Клариса.

— И аз те харесвам.

— Мисля, че сега е моментът — започна Аманда.

— Да се прегърнем? — довърши Клариса.

Двете се изхилиха като упоени и някакво задоволство обхвана Аманда. Тя усети вълнение да пърха в гърдите й. Щеше ли Клариса — равностойна на Аманда в царството на красотата — да се превърне във верен приятел? Истинска близост с жена? Мисълта беше така омагьосваща, както появата на ново гадже в живота й. Което я върна към…

— Номер едно — обърна се Аманда към чакащата тълпа.

Един мъж се приближи до двете дами, седящи зад масата с ламиниран плот. Той беше млад, двадесет и няколко годишен, с козя брадичка. Аманда прошепна: „Дълъг нос, сигурен знак за честна и надеждна натура. Къдрава коса, има опасност да е твърдоглав, но може да бъде опитомен без прекалено много проблеми“.

Клариса я изгледа с подозрение. Аманда прие, че не всеки оценява играта на мигновени психологически характеристики, и реши да прави това, което прави Клариса. Ще се съсредоточи върху работата си: подробно проучване на участниците. Или на потенциалните сродни души. „Ето как се размиват границите“, каза си Аманда.

Мъжът остави на масата попълнения формуляр и се представи. Беше мил и симпатичен. Аманда си помисли, че той би бил прекрасен по-малък брат, идеален за гушкане.

— Пиърпонт стрийт? — попита Клариса. — Доста скъп район за младеж на твоята възраст.

— Все още живея с родителите си — отвърна той. — Мама смята, че след година-две ще съм достатъчно голям, да започна работа и да се изнеса от къщи.

— Следващият! — каза Клариса.

Номер две: „Просто се чудя дали «всичкото кафе, което можете да изпиете» означава, че трябва да се изпие тук. Мога ли да си взема и за вкъщи? В термос? Имам колекция от термоси. Петстотин, от различни краища на прекрасната ни родина“.

Номер пет: „Предполагам, че не трябва да правя някоя тъпотия като например да пея или да танцувам на тоя конкурс. Не пея и не танцувам. Без мен. Защото пеенето и танцуването е за педалите. Те могат да си вземат музикантските педалски простотии и да си ги заврат отзад“.

Номер девет: „Идеята е да ме използвате за примамка на мацките. Веднага чатнах. Аз съм проститутката, а вие сте сводникът. Прав ли съм? Вие ми сводничите. Нали? Тая цялата работа е една голяма сводническа операция. Прав съм, нали? Мога да уважа подобни подбуди. Къде трябва да подпиша?“.

След деветдесет минути шестнайсет мъже бяха отпратени.

— Не сме ли прекалено взискателни? — попита Аманда.

— Докато има достатъчно участници, спокойно можем да сме взискателни — отвърна Клариса. — Номер седемнадесет!

Аманда вдигна очи, за да види как номер седемнадесет плавно се приближава към тях. Беше висок, със силни крака, които можеха да го отведат, където си пожелае. Носеше зимно яке върху избеляла вълнена риза, омекнала от многобройните пранета. Прилепналите към тялото му джинси бяха тъмносини. Аманда срещна проблясващите и искрящи зелени очи. Той имаше плътни червени устни — притегателен магнит върху приятното му овално лице. По-малката сестра едва успя да отлепи поглед от тази уста.

— Привет — каза тя най-накрая.

Той подаде на Аманда формуляра с информацията за себе си, а сочните му устни се превърнаха в пухкаво усмихващо се облаче. Аманда се втренчи в него като хипнотизирана. Клариса се покашля леко и взе листа от ръцете й.

— Чарлз Петерсън, по прякор Чик. Последна година студент по биология на околната среда в Колумбийския университет. Пътешественик, изкачва планини, тридесет и две годишен — прочете тя. — Не сте ли малко възрастен за последна година студент?

— Лятото преди да завърша, реших да изкача трите най-големи планини в западното полукълбо — обясни той. — Месецът предвиден за тази лятна обиколка се превърна в десетилетие. Току-що съм се върнал в Америка след дълъг престой в Ямайка. — Гласът му беше с лек фалцет, една октава по-висок, отколкото предполагаше неговият ръст.

— Не го приемайте лично, но конкурсът е само за хетеросексуални мъже — каза Клариса.

— Мислите, че съм гей? — попита той, придобил цвят на домат.

Аманда потрепна, усещайки смущението му.

— Ако не сте, трябва да го докажете — отвърна Клариса.

Фокусирал погледа си точно върху малкото носле на Аманда, той каза: „Ако не бяхте облечена с този пуловер, да съм си тръгнал досега“. Имаше предвид нейното бледорозовото мохерно поло, което подчертаваше нежнорозовите й страни и кестенявата й коса. Когато искаше да изглежда убийствено, Аманда си слагаше този пуловер — чист израз на съвършената хиперженственост, направен за представителки на нежния пол с подобаващо забележителни гърди и достатъчно дълги коси. Ако си изиграеше картите добре, може би заедно с Чик Петерсън щеше да съблече пуловера по-късно същата вечер. „Не, не! — напомни си тя. — Трябва да се контролираш.“ През това време той продължи: „Когато доставям удоволствие на една жена, никога не действам грубо с език. Клиторът е много чувствителен, особено точно преди оргазъм — всъщност той дори се дръпва леко навътре, колкото повече приближава оргазмът. Дълги плавни движения с езика нагоре и надолу, а понякога и въртеливи, вършат добра работа“.

— Според мен също вършат добра работа — каза Аманда.

— Бъди отново тук утре вечер в седем часа. Поздравления, Чарлз. Ти си сред финалистите.

Той напусна кафенето. На Аманда й се искаше якето му да не беше толкова дълго, така че да може да му хвърли един поглед отзад. Тя веднага започна да си фантазира кога ще го види отново. Как ще е облечена и какво ще каже. Как ще реагира той, когато тя прокара пръст по мускулестата му ръка. При тази мисъл космите на собствената й ръка настръхнаха.

— Земята вика Аманда! — Клариса я бодна в ребрата. — Не забравяй какво ти казах за флиртуването с участниците. Номер осемнадесет!

Следващият кандидат беше сладникаво красив, с квадратна челюст и блестяща тъмна коса. Бакенбардите го спасяваха да не бъде прекалено стандартен хубавец. Костюмът и палтото му бяха „Хуго Бос“. Аманда докосна материята:

— Кашмир — каза тя. Едно такова палто струваше повече от две хиляди долара. — Какво прави накипрен тип като теб на кафе конкурс като този?

— Това не са ли наградите за мода на VH-1? — попита той.

Клариса се подсмихна. В реакцията й Аманда забеляза нещо повече от развеселяване.

— Уолтър Робинс. Възраст: двадесет и девет. Професия: модел — прочете Клариса.

— Модел на кои марки — попита Аманда.

— Основно на „Джей Крю“, но агентът ми се опитва да ме уреди и при „Еди Бауер“ и „Ел Ел Бийн“.

— Изглеждате ми познат.

— Ако сте видели един от нас, значи сте видели всички.

— Сериозно — каза Аманда. — Не ми приличате на тип, който виси в дневните кафе-барове.

Уолтър Робинс й изпрати безупречна ослепителна усмивка:

— Точно в момента нямам професионален ангажимент, а като суетен егоцентрик се нуждая от постоянна одобрителна подкрепа.

— Бихте ли изчакали за момент встрани? — помоли Аманда. Искаше да остане насаме с Клариса за кратко съвещание. След като Уолтър се отдалечи достатъчно, така че да не може да ги чува, Аманда прошепна: — Той е в съвсем друга категория.

— Какво от това? Посетителите ще го харесат — отвърна Клариса също шепнешком.

— Не е честно да караме небрежен тип като Чик Петерсън да се състезава с професионален модел.

— Аманда, ние няма да ги пуснем в някоя яма да се бият до смърт.

Клариса махна на Уолтър да се приближи:

— Честито! Вие сте финалист. Бъдете тук утре точно в седем.

Измина още час, докато изберат останалите трима финалисти: един очарователен двадесет и четири годишен помощник-редактор в списание за мъже; един четиридесетгодишен, наскоро разведен монтажист, който описа душевното си състояние като „много уязвимо точно сега“; и последно, един мъж с клюнест нос, заострена брадичка и кръгли очила.

Аманда настояваше клюнестият нос да бъде петият финалист. Това беше алтруистичен жест, а също така и възнаграждение за изисканите маниерите на човека. Клариса се съгласи, подтиквана повече от умора, отколкото от великодушие.

Точно след двадесет и четири часа кафенето щеше да бъде открито наново. Конкурсът щеше да започне. Мястото щеше да се възроди или да потъне в забвение. Каквато и да беше бъдещата му съдба, Аманда нямаше търпение да дочака следващия ден. Когато щеше отново да види Чик Петерсън.

[1] Наименование, с което Ню Йорк е наричан често. — Б.пр. ↑

5 глава

Франк наблюдаваше навалицата от клиенти, стоейки зад касата в знаменателната вечер. Четири от петимата кандидати за приза Мистър Кафе се бяха смесили с тълпата (изключение правеше мъжът с клюнестия нос, който се беше закотвил в ъгъла и изпиваше чаша след чаша ароматно френско кафе). Всеки от тях носеше специална „Флирт с кафето“ фланелка, чийто дизайн Клод направи като прощален подарък. Франк редовно беше подпитвала Клариса за сумата, изхарчена покрай ремонтните работи, но категоричен отговор така и не получи. А това я безпокоеше. Дори и блъсканицата от плащащи хора, изпълнили пообновеното им заведение, не заглушаваше напълно притесненията й. Оптимизмът очевидно беше нещо, което бавно се превръща в житейска нагласа.

Аманда премина наблизо в своята силно деколтирана червена рокля и се провикна към Франк: „Това е най-страхотната нощ в историята на «Флирт с кафето»!“. Това беше единствената нощ в историята на „Флирт с кафето“, но Франк реши да не издребнява. Аманда беше права — родителите им никога не бяха ставали свидетели на такова оживление през всичките години, докато държаха „Барни Грийнфилдс“. Франк лично беше изпълнила поръчки за напитки, които надхвърляха петнадесет килограма смляно кафе от различни смески, но всеки бленд беше поне осемнадесет долара за килограм (цената на едро беше грубо десет долара за килограм, докарвайки печалба от осем долара. В зависимост от определената реколта и от търсенето, някои сортове бяха доста по-скъпи — дребните и капризни за отглеждане зърна от Ямайка, превръщаха „Блу Маунтийн“ в бленд, който струваше цели петдесет долара за килограм на едро, а на дребно достигаше и до осемдесет). Но истинската печалба идваше от това, че заведението прибираше по долар и тридесет цента за чаша кафе, струваща долар и петдесет. Франк трябваше да продава по четири хиляди чаши на месец, за да покрива разходите, или сто тридесет и три чаши ароматно удоволствие на ден (за последната година дневната бройка на сестрите варираше около печалните четиридесет). А сега само за последния час Франк беше продала поне сто. Доскоро се беше чудила дали едно пребоядисване може да доведе до разрастване на бизнеса с триста процента. Е, вече имаше отговор на този въпрос.

Франк се опита да се отпусне и да се наслади (без стаено подозрение) на гледката от хора, изпълващи кафенето (толкова претъпкано, че не беше невъзможно да се видят и оценят новите маси и прясно боядисаните стени). Поне веднъж, помисли си тя, се намираше в точното време на точното място. Звънът на монети върху барплота беше опияняващ като наркотик. Франк прибираше бакшишите с изражение, което можеше да се приеме за усмивка. Изглежда, че клиентите одобряваха новата смеска кафе, която тя беше направила за случая (костариканско, съвсем малко гватемалско и накрая индонезийско за акцент).

Накрая, в осем часа, Клариса успя да разчисти известно пространство в центъра на помещението. Струпаните жени около масите заръкопляскаха. Франк не беше сигурна дали аплодират ефектния тоалет на Клариса — лимоненозелен впечатляващ костюм, който подчертаваше тънката й талия, допълнен от обувки на висок ток и фини луксозни чорапи — или нямат търпение конкурсът да започне.

Клариса държеше няколко картончета в едната ръка и Мистър Микрофон!! (това беше самата истина) в другата:

— Внимание, дами и господа — обяви тя. — От името на „Флирт с кафето“ искам да ви благодаря, че дойдохте. — Клиентите изръкопляскаха сдържано. — Правилата на конкурса са прости. Един мъж ще бъде обявен за Мистър Кафе на седмицата. Той ще бъде награден с безплатни напитки и кексчета за него и десет от неговите приятели през следващите седем дни. А другия петък, вечерта ще предаде титлата на своя наследник.

Зад бара, Франк, облечена в изцяло черната униформа, се чудеше колко дълго ще работи този трик. Тя си представи какво щеше да стане след няколко седмици, когато конкурсът Мистър Кафе нямаше да бъде вече сензация. Тогава „Мунбърст“ щеше да ги завре отново в ъгъла, сякаш нищо не се е случвало. Може би двете с Клариса щяха да обединят усилия и да измислят нещо. Ще впрегнат интелектите си, за да се родят нови идеи, както правеха Франк и колегите й в списанието. Биха могли да се вдъхновяват една друга и да постигнат бляскава слава като тим. И заедно може и да удържат по някоя и друга победа от време на време. Потупване по рамото извади Франк от унеса.

Той носеше дънкова риза и зелени, спортни, памучни панталони с кафяв, кожен колан. Беше гладко избръснат, но с белезникава кожа на петна, както при повечето естествено червенокоси хора. На места къдравата му коса отстъпваше пред признаците на неизбежно оплешивяване. Имаше няколко излишни килограма в коремната област, но ги беше прикрил добре с облеклото си. Като че ли на нея й пукаше.

— Самотен тази вечер? — попита го Франк.

— Трудно може да ми се случи — излъга мъжът. Тъмносивите му очи съвсем потъмняха.

— Бедният Бенджи — каза тя. — Веднъж да те победя. По принцип бих се държала благородно, но не и тази вечер. Ще бъда дребнава, гадна и ще злорадствам, злорадствам, злорадствам. — Тя вирна брадичка над тълпата. — Преброих поне двеста души. — Което си беше чисто преувеличение. — Ако бях на твое място, досега да съм си тръгнала. Една верига заведения е толкова мощна, колкото най-слабото й звено. — Бенджи Мортън беше управител на „Мунбърст“. Когато миналата година родителите на Аманда и Франк починаха, той изпрати цветя. Франк го презираше.

Той стисна тънките си устни:

— Бих припомнил нещо за битката и войната[1], но смятам, че е по-добре да го оставя без коментар. Запомни думите ми, Франческа, или до няколко седмици ще остане само едно кафене на Монтагю стрийт, или аз съм един заблуден глупак.

— Съгласна съм с всичко, което каза.

— Няма да бъда дребен управител завинаги — просъска той. — Не искам да прекарам остатъка от живота си, почиствайки разлято мляко и, поръсено навсякъде, смляно кафе. Да ти кажа честно не те разбирам защо го правиш. Защо приемаш толкова лично това съперничество? Аз не съм твой враг.

— Защо си тук, ако не се интересуваш какво става със състезанието?

— И не мисля за теб като за неприятел — каза той. — Тук съм, защото се интересувам какво става с теб.

Това някакъв флирт ли беше? Дори самата мисъл предизвикваше отвращението й:

— Когато казах „състезанието“, имах предвид конкурсът, който тече в момента.

— Не, нямаше това предвид — отвърна той, — но след като вече го спомена, бих гласувал за високия тип. Той е от породата на победителите.

Франк беше пропуснала началото и чак сега забеляза Клариса, която сериозно погълната от заниманието си, представяше участниците, разхождайки ги като понита в средата на помещението. Бенджи надничаше зад рамото на Франк. Тя изведнъж се почувства глупаво и цялата идея с конкурса й се стори жалка. Бенджи беше съсипал настроението й.

Клариса подреди мъжете в редица и обяви:

— А сега, след като добре огледахте петимата състезатели, дойде време да гласувате. — Тя вдигна своя Мистър Микрофон над главата на помощник-редактора. Ръкоплясканията на тълпата бяха слаби. Прекалено млад. Следващият, посочен с микрофона, беше монтажистът. По-ентусиазиран отговор. Тя се приближи до високия, обветрен тип. Буря от аплодисменти. Моделът: по-скромен прием, независимо от окуражителното поведение на Клариса. Той беше твърде лустросан. Мъжът с клюнестия нос предизвика едва доловими вълни от аплодисменти. С това емоциите около избирането на победител приключиха.

Клариса даде знак на Аманда да връчи на Чарлз „Чик“ Петерсън скиптъра, който бяха направили от станиол. Докато му слагаше короната (изобретена също от фолио), Аманда срещна очите на Чик и го погледна продължително. Той й отвърна със същия поглед. После ръцете им се докоснаха. Франк знаеше, че Аманда не е в състояние да остави участниците в конкурса на мира. Дори в дълбока пещера и полунощен мрак, Аманда можеше да фиксира най-добре изглеждащия мъж околовръст.

Франк се обърна, за да прикани Бенджи да си тръгне, но той вече се беше запътил към вратата. Тя си пренасочи вниманието върху желанията на клиентите — имаше нови поръчани кафета. Аманда си проправи път до бара, за да помогне. Сега звънът на монети в касата дрънчеше кухо за Франк. Какво правеше тя с живота си? Да се бори със зъби и нокти за бизнеса на покойните си родители ли беше това, което наистина желае? Не беше ли редно на тридесет и три да има собствени планове и мечти? Не трябваше ли да се притеснява от факта, че не е правила секс, откакто скъса с Ерик преди две години?

— Всичко ли е наред? — попита Аманда.

— Защо да не е наред — отвърна Франк.

— Аурата ти е категорично черна — заключи Аманда. — Какво се е случило? Изглеждаш съсипана.

— Просто започни да броиш — каза Франк и й подаде шепа четвъртдоларови монети.

— Кажи ми какво те тревожи — настоя Аманда.

Фрак погледна сестра си, която беше така розова и свежа, и необръгнала. Аманда беше загрижена повече от когото и да било друг на света, но едва ли някога щеше да усети самотата на Франк. Какво е да си неразбран от всички, с които се сблъскваш, дори от собствената си сестра, въпреки че се стараеш, наистина се стараеш, да осъществиш контакт. И това положение не се беше променило съществено, откакто Франк порасна. Клариса едва понасяше Франк в сравнение с непринудената Аманда. И кой не би избрал Аманда, която изглеждаше прекрасна в тази рокля и с пърхащи къдрици над заоблените бели рамене.

— Как така се случи, че си облечена в червено? — попита Франк. — Нали имахме униформа?

— Мислех си, че ще привлечем повече клиенти, ако съм облечена като за купон.

Франк отметна гъстия си черен бретон от челото:

— Трябва да отида до тоалетната. Ще поемеш ли за малко тук?

Тя си проби път покрай Аманда през тълпата и накрая излезе навън на улицата. Поемайки студения въздух, се почувства по-добре. Изпроси си цигара от някакво минаващо момиче и седна на пейката пред заведението, пушейки, размишлявайки и треперейки. Франк се загледа в тъмния и утихнал Мунбърст и си го представи как избухва в пламъци, стъклени и метални парчета се взривяват във въздуха и откъснати части от тялото на Бенджи Мортън изпопадват от небето върху паважа. Тя си дръпна за последно и смачка цигарата.

[1] Да спечелиш битката, но да загубиш войната. — Б.пр. ↑

6 глава

Аурата на Чик беше пурпурна. Всеки път, когато Аманда застанеше близо до него, през нея преминаваха индигови припламвания. Караше я да се чувства малка, крехка и преди всичко жена. Той се усмихваше непринудено, мило и естествено. Докато го коронясваше, усети дъха му на челото си. Не можеше да спре да го гледа изпитателно и с надежда той да си падне по нея, изпращайки му телепатични съобщения, че тя не би имала нищо против. Представяше си го като обичащ предизвикателствата авантюрист и всеотдаен любовник. А и планинските катерачи имаха такива страхотни крака.

Аманда чакаше търпеливо Чик да направи първата крачка. Това беше нейният стил на поведение още от колежа. Тя можеше да изреди дълъг списък със свалки за една нощ (а след това и сутрини изпълнени с неловкост), заради младежкото й нетърпение да скочи веднага в леглото. След това Аманда откри, че има по-голяма вероятност да се види за втори или трети път с някого, ако забави прелъстяването, примамвайки го постепенно към нейния мек и изкушаващ център. Колкото по-дълго чакаше, толкова по-дълбоко потъваха мъжете като в подвижни пясъци. Това не бе за нея нито манипулация, нито игра. Прелъстяването беше изкуство. Тя имаше намерение да се придържа към обичайното си темпо, независимо колко примамливо бе желанието да отиде при Чик и да му шепне в ухото изкусителни, неприлични неща.

Освен това изчакването можеше да бъде безкрайно възбуждащо. Аманда усещаше гъделичкащото предчувствие, докато ги снимаха с Чик, Франк и Клариса за Бруклин Куриър, местния ежедневник. Чик позира самостоятелно след това, пиейки от специална чаша „Флирт с кафето“, демонстриращ в същото време тяхното лого върху гърдите си (които не бяха особено окосмени според представата на Аманда). Когато фотографът приключи, минаваше единадесет вечерта. Напливът от хора беше намалял и всички се ориентираха към затваряне. Клариса имаше желание да празнува. Франк искаше да остане и да преброи парите. Аманда се надяваше, Чик да я покани на частно парти, за да разбере какво се крие под панталоните му.

Тя реши, че няма да наруши собствените си правила, ако все пак му помогне да я забележи. Затова Аманда се приближи до мястото, където Чик разговаряше с Мат, новия барман. Тя ги наблюдаваше от удобна дистанция, докато Мат се горещеше:

— Не го ли схващаш, човече? Ако не си на въртележката като обезумял хамстер, правещ малки затворени кръгове, както всички останали в тази страна, те ще те гръмнат или ще те затворят, защото си различен. Ето така постъпват те с творците в Америка. Искам да правя изкуство достъпно за всички. Графити. А бих могъл да вляза в затвора за това.

— Защото драскаш по чуждата собственост — отвърна Чик. Аманда харесваше гласа му; не беше нито груб и басов, нито дразнещо гърлен. Думите му плавно достигаха до нея.

— И защо да е тяхна собственост? — упорстваше Мат.

— Защото са направили купища пари на гърба на чернокожите и след това са подписали къс хартия, обявявайки: „Това е мое“. Не ми казвай, че така е правилно една цяла сграда да стане нечия частна собственост.

— Притежанието е в основата на девет десети от закона — каза Чик и поглеждайки над главата на Мат, забеляза Аманда.

Мат го сграбчи за ръката:

— Това са празни приказки, човече. Ти си покорявал планини. Не мога да повярвам, че си съгласен с тези собственически глупости.

Докато все още я гледаше, Аманда приближи чашата с кафе до устните си и му хвърли погледа на невинно отпиващата жена вамп. Малко по-късно последва поглед номер две: сваля чашата и разкрива неволното, но все пак изпълнено с надежда, пърхане на клепките, съпроводено с почти недоловимо сбърчване на челото. Само за да завърши с поглед номер три: колеблива вълна на нерешителност (бегло поглеждане нагоре), последвана от директен и категоричен контакт с очи. Задържа една, две, три, четири секунди. След това се усмихва само с устни и отвръща погледа си на ляво, сякаш се е смутила от същинското безсрамие на собствените си мисли. Едно нежно изчервяване поставяше завършващ акцент, ако можеше да го възпроизведе.

Чик реагира предвидимо и заряза Мат. Тя продължи да не го изпуска от поглед, докато той не се приближи на сантиметри от чашата й. Мат размаха среден пръст зад гърба на Чик.

— Поздравления — каза Аманда. — Ще бъдеш превъзходен Мистър Кафе. Само не забравяй, че трябва да идваш често.

— Излез с мен. Тази вечер.

— Къде ще отидем — попита тя.

— Предполагам, че вече е доста късно да вечеряме.

Не беше чак толкова късно:

— Аз бих могла да хапна. Ти гладен ли си? И, което е по-важно, ти ли ще платиш?

Той се засмя и я хвана за ръката, което й се стори малко грубо вмешателство в деликатния им флирт. Но му прости. Тя беше опрощаваща по природа.

— Хайтс Кафе? — предложи питащо Аманда. Барът ресторант се намираше на една пряка от тях. Наричаше се кафе (бяха забравили да изпишат правилно задължителното ударение над Е-то), но кафето, което правеха, в най-добрия случай беше посредствено.

— Имам нужда от освежаване — добави Аманда. — Ще се срещнем на място след двадесет минути.

Тя нямаше намерение да се появи там след по-малко от час. Трябваше да свърши толкова неща: да се преоблече, да си поднови грима, да си оправи прическата, да се парфюмира. Аманда знаеше, че стремежът към физическа красота остава назад след духовните ценности. Но едно момиче, трябва да се държи по момичешки. Хубостта можеше да бъде само от полза. Тя бе включила това убеждение в системата си от принципи много преди изобщо да я беше осенила космическата й чувствителност. Още от ранно детство Аманда имаше ясна представа каква власт дава това да си хубава. Ако се усмихнеше и наклонеше глава ей така, тя винаги получаваше повече курабийки от татко.

Аманда изпрати въздушна целувка на Чик, когато той тръгна да излиза, целият загърнат в якето си. Тя обичаше гледката на мъж, опакован като подарък. Зимата правеше мъжката половина от човечеството особено привлекателна.

— Къде отива — попита Клариса, докато камбанката над вратата изпращаше Чик навън.

— Не знам — каза Аманда.

— Аманда, ние обсъдихме това. Не се предполага конкурсът да изпълнява ролята на личната ти служба за набавяне на гаджета.

Аманда килна глава:

— Мога да кажа същото и за теб, Клариса. Мислиш, че не забелязах начина, по който разговаряхте с Уолтър Робинс?

— Аз не бях… — Клариса започна да мига.

— О, беше и още как.

— Но това…

— Това съвсем не беше невинно — довърши Аманда. — Той изглежда също те харесва. Многобройни навеждания напред; ръцете, спокойно разположени, в непосредствена близост до теб; леко докосване с коляно. Сигурни знаци за интимност. И, разбира се, триъгълника.

— Триъгълника? — попита Клариса.

— Когато очите му последователно се спират на трите точки върху лицето ти, ето така. — И Аманда демонстрира, поглеждайки първо лявото око на Клариса, после дясното, след това устните й, като накрая се върна отново на лявото око. — Би могло да се каже, че това е един триъгълен лупинг. Очевиден признак на интерес, не по-малко показателен от това да си беше облизал устните, гледайки те в захлас.

— Полезна информация — каза Клариса и почти незабележимо хвърли поглед към другата част на помещението, където Уолтър разговаряше с клиентите. — Нека това да си остане тайна, съгласна ли си? Франческа може да се почувства наранена, ако разбере с какво се занимаваме ние двете.

Аманда мразеше да мами сестра си, но сега трябваше да се съобразява и с чувствата на новата си най-добра приятелка.

— Добра идея — съгласи се Аманда. — Обичам тайните. Сякаш сме заедно на мисия под прикритие.

— Нарушаваме собствените си правила — каза Клариса.

— Без капка свян. — Аманда прегърна Клариса през раменете. Червеният цвят на роклята й се съчетаваше кошмарно със зеленото от сакото на Клариса. — И като тръгнем за пръв път да излизаме заедно четиримата, може би ще трябва да обсъдим предварително как да сме облечени с теб — допълни по-малката сестра. Идеята я накара да си припомни годините в гимназията. Секретни уговорки, код на цветовете, затворени общества. Тогава едно приятелство означаваше всичко на света.

— Може да си разменяме дрехите — предложи Клариса.

— Никога не бих влязла в твоите дрехи — каза Аманда.

— О, хайде, моля те!

— Знаеш, че си слаба като вейка — засмя се Аманда. Сега вече наистина се почувства на тринайсет. — Трябва да тръгвам. Имам среща с Чик за вечеря. Да ти звънна утре? Можем да излезем да пазаруваме или нещо подобно.

Двете жени се разделиха. Клариса отиде веднага при Уолтър и те си тръгнаха заедно. Аманда хареса Уолтър. Той умееше да губи с достойнство. Мат остана, за да почисти. Франк с часове щеше да брои оборота от вечерта — предимно монети.

Аманда излезе навън на улицата и отключи съседната входна врата, която водеше към жилището над кафенето. Когато родителите им умряха и се наложи Франк и Аманда да поемат бизнеса, те освободиха апартаментите, които държаха под наем в Манхатън, и се върнаха в Бруклин. За Аманда, да се прибере в къщи беше приласкаващо и уютно. Франк се почувства притисната от близостта на всичките леко неудовлетворителни спомени. Въпреки продължаващото й негодувание срещу многобройните провали на родителите им (включително и това да умрат млади), по-голямата сестра беше непоклатима в претенцията си да превърне тяхната спалня в своя (тя разкара мебелировката им и нанесе нещата си вътре). Франк каза, че иска стаята, защото е най-просторната в апартамента и има отделна баня. Но Аманда имаше теория: тъй като сега сестра й отказваше да говори за тях, да настоява да живее в стаята, която преди това е била тяхна, беше подсъзнателен начин да продължава да бъде близо до мама и татко.

Големи гардероби. Детската стая на Аманда притежаваше такива в изобилие и малката сестра беше щастлива да си ги получи обратно. Тя започна да се приготвя за срещата. Всяко момиче би трябвало да има предварително подготвен тоалет, който да облече в решителния момент, без да се замисля, като тази дреха трябваше да е съобразена с три фактора: сезона, ситуацията и намерението. Например перфектният, универсален за всички сезони тоалет за първа среща беше: черни панталони от гладко кадифе, комплект блуза и жилетка от кашмир, ангора или мохер, обувки Хъш Пъпис, малки диамантени обеци, любима и ефектна гривна, а също така и кадифена диадема за дългокосите. Климатичните условия изискваха за настоящата среща малко по-плътен, предназначен за зимно прелъстяване, ансамбъл. Следователно Аманда облече дебело червено поло, дълга черна пола, черен чорапогащник, боти с висок ток, големи кръгли сребърни обеци, а косата си остави спусната на къдри (влажността го позволяваше).

Веднъж облечена, тя се парфюмира, оправи си косата, освежи се, разкраси се и си сложи бижута. Аманда обичаше тези момичешки занимания. Тя подмина факта, че полата не падаше така свободно, както би трябвало, което означаваше един-два килограма отгоре. Все пак изглеждаше добре. Тя се чувстваше сигурна, когато седна в кухнята за задължителния преди среща И Чинг сеанс. След няколко вдишвания и издишвания Аманда хвърли монетите. Предимно ин, както обикновено. Но подреждането — от горе на долу: тура, тура, тура, ези, тура, ези — не беше много благоприятно. Горната триграма означаваше земя. Долната беше огън. А нейната интерпретация: (1) Земята й, стабилността й, заплашена от опожаряване; или (2) Светлината на познанието — огънят — погребан под земята. Интерпретацията на триграмите означаваше предупреждение. Казваше й, че не знае с какво се захваща и че може да се озове на опасно място, когато всичко свърши. Аманда впрегна интуицията си, за да разбере дали предупреждението се отнася за самата среща или за избора й на тоалет.

Кратко медитиране й помогна да разбере истинския смисъл. Тя бързо се преоблече в подходяща за всички случаи, сива, кашмирена минирокля и изхвръкна от къщи, пристигайки в Хайтс Кафе в полунощ.

Чик я чакаше на бара, който имаше формата на подкова. Розовият неон се отразяваше в огледалото зад бутилките — доста бутафорно осветление. Тя придърпа един стол близо до Чик и се наведе към него така, че той почувства дъха й във врата си. Аманда можеше буквално да види как откликват нервните му окончания.

— Съжалявам, закъснях. Отдавна ли чакаш? — попита тя мило. Отговорът му щеше да бъде истински тест за това, което изпитва към нея. Тя махна на бармана да й донесе питие.

— Не, изобщо — отвърна Чик. Барманът, нейният стар приятел Пол Макартни (никаква роднинска връзка), чу отговора и започна да клати глава леко, почти незабележимо. Аманда кимна също толкова леко. С Пол бяха разигравали това и преди — Хайтс Кафе бе основното място за многобройните й срещи. Това си оставаше единственият несемеен ресторант с умерени цени в квартала. Местните, които си уреждаха срещите в Хайтс Кафе, разчитаха на приглушеното му осветление, лъскави черни маси, задушевна музика и силни питиета. Пол приготви на Аманда един Кир Роял.

— Обичайната ти напитка? — поинтересува се Чик.

— Мислиш го за момичешко питие, нали? — попита тя. Когато имаше среща, Аманда обикновено пиеше Кир Роял. А когато нямаше — водка с тоник. При някои срещи обаче, започваше направо с уиски (но не и сега — той изкачваше планини, а не Уолт стрийт).

— Мога съвсем искрено да заявя, че никога не съм отдавал значение на вида на коктейла — каза Чик.

Добър отговор. Вечерта можеше да се окаже приятна.

Аманда каза:

— И така. — Двамата с Чик бяха прекарали заедно може би всичко на всичко десет минути. Тя имаше впечатления за него само от конкурса; информацията, която сам беше попълнил на картона си за участие; пурпурната му аура, и неговата като цяло открита и приятелски настроена натура. Освен това беше казал ония неща за оргазма. Всичко бе обещаващо.

Аманда отпи и повтори:

— И така. — При нея беше въпрос на принцип мъжът да води разговора.

— Положението е малко неловко — подхвърли Чик. — Дали да не обърнем бързо няколко питиета и да се поотпуснем.

Да се напиеш, за да си подредиш мислите? Аманда не беше чувала за този подход преди. Но ако това е някаква новост, тя би я изпробвала поне веднъж. Аманда се чукна с него и гаврътна Кир Рояла на една глътка. Чик беше видимо впечатлен. Той се усмихна и вдигна ръка към нея, за да си плеснат дланите. Тя му отвърна, надявайки се, че никой не ги е видял.

— Сега ти — подкани го Аманда, посочвайки питието му.

Той разклати уискито си и след това го изпи на един дъх. Аманда с удоволствие наблюдаваше как адамовата му ябълка плавно се мръдна нагоре и надолу. Представи си, че го целува точно там. Чик наистина изглеждаше страхотно. Беше изкачил всичките тези планини. И обичаше необятни простори. Аманда потъваше в приятна фантазия, когато той отново си вдигна ръката и каза:

— Завършихме първи рунд.

После й кимна. Той очакваше пак да си плеснат ръцете като баскетболисти, отбелязали точка. Тя скришом се протегна и го тупна по дланта. Зад бара Пол ги наблюдаваше.

— Знаеш ли, аз съм запленена от алпинистите. Опасността. Приключението. Физическото усилие. Да се спускаш с въже над пропасти. Толкова адреналин.

— Аз по-скоро правех дълги преходи, без да катеря особено опасни участъци — отвърна той. — Бях тръгнал да качвам Еверест, но така и не стигнах по-високо от хиляда и пет-шестстотин метра.

— Идеалната надморска височина за отглеждане на арабика — вметна Аманда.

Разговорът някак не се развиваше в желаната от нея посока.

— Това факт ли е? — засмя се той.

— Мога да те засипя с милион такива факти.

— По-добре един по един. — Чик даде знак на Пол за следващото питие.

Барманът донесе напитките. Аманда се усмихна и го отпрати, защото той имаше навик да се навърта. Тя беше получила внезапно послание от интуицията си: „Остани насаме с Чик“. Не искаше подхилкването и многозначителните погледи на Пол да я отклоняват от мисълта за новопоявилата се топлина, която усещаше в слабините.

— Нека да се преместим на някоя маса — каза тя. Може би ако седнат един срещу друг, вместо така на бара един до друг, Чик не би правил… онова нещо с ръцете.

— На маса ми се струва превъзходно, Аманда. В приятно закътано ъгълче — отвърна Чик, докато очите му проблясваха предизвикателно.

— Където да можем да разговаряме на спокойствие — съгласи се тя.

— Където да се уединим.

— Място, на което ще се отпуснем и ще споделим надеждите и мечтите си — каза тя.

— Ще разкрием страховете и фантазиите си.

Усмихнаха се и двамата.

— Усещам ирония, нали? — Аманда трябваше да попита. Тя определено беше иронична, но честно да си признае, за него не бе съвсем сигурна.

Той се засмя и отметна глава назад, показвайки й отново хубавия си врат:

— Ти си весела. Иронична! Това ми харесва. Дай лапа.

О, за бога! Докато той вдигаше високо мускулестата си ръка за трети път в рамките на последните около три минути, Аманда изведнъж разбра защо този великолепен, интелигентен мъж беше без сериозна връзка.

— Съжалявам, Чик — започна тя, — но аз не си падам по това. Просто не мога да го правя.

— Да правиш какво — попита той.

— Това. — И тя му показа една деликатна и умалена версия.

— Какво е това?

— Да си плясваме дланите като съотборници — прошепна тя — Аз не съм особено спортен тип.

Лицето му придоби пепеляв цвят.

— Мили боже! Сигурно ме смяташ за пълен кретен, нали? Това е унизително. Седя с най-красивата жена, която съм срещал през живота си, и съм толкова напрегнат, че започвам да се държа като посмешище. Търсил съм си извинение да те докосвам, предполагам. Изключително неудобно положение. Веднага ще те освободя от присъствието си. — Той скочи от столчето и хвърли двадесет долара на бара.

Аманда, напълно съсипана, промълви:

— Моля те, остани. Не исках да се почувстваш така. — Мислите се блъскаха в главата й. Най-хубавата жена, която е виждал? Извинение, за да я докосва? — Можеш да ме докоснеш, Чик. — Тя се почувства ужасно. Не е проблем да научиш мъж да не си удряте дланите, но не можеш да го научиш да бъде прекрасен, смел и обичащ приключенията. Защо изобщо си беше отворила устата? Тя се примоли: — Наистина, Чик, остани.

— Сега вече съм жалка картинка. Харесвам те, Аманда. Сериозно. Мисля, че те обичам. Това звучи още по-абсурдно от всичко останало, което казах. Трябва да си тръгна. Веднага. Ще ти се обадя.

И след това той изчезна в нощта, но не преди да ритне, без да иска стола си, бутвайки по този начин таблата на една сервитьорка.

Да го догони? „Не и в тази рокля“, помисли си тя. Аманда простена. Пол й донесе още един Кир Роял.

— Чу ли това? — попита тя бармана. Цялата планета го беше чула. Пол само кимна. — Не мога да разбера — оплака се Аманда. — Той излъчваше такава увереност в Барни Грийн… „Флирт с кафето“. Дори ме хвана за ръката. Какво се случи?

— Това, на което стана свидетелка тази нощ, бе разликата между мъж приповдигнат от кофеин, и мъж потънал във водка — измърмори Пол.

— Това перла от съкровищницата на барманската мъдрост ли е? — попита тя.

— Той изпи три скоча преди да дойдеш.

— Ти разговаря ли с него изобщо?

— Слушах го какво бръщолеви — отвърна Пол, свивайки рамене.

— Не трябваше да го карам да чака — изхленчи тя. — Аз съм виновна, че срещата завърши така.

— Забрави го, Аманда. Той беше поредният неудачник с големи планове и тънък портфейл. Тая двайсетачка не покрива цялата ви сметка.

— По-добре да се занимавам с женени мъже с две деца, а? — попита тя леко отегчена от „по-добре да“, което беше вечният рефрен на Пол. Барманът изглеждаше изненадан и засегнат от коментара й, затова тя се опита да го обърне на смях: — Е, какво да прави едно момиче със сияйна хубост като моята?

— Ирония ли усещам? Ти си веселячка. Това ми харесва. Дай лапа. — Пол се приготви да си ударят дланите. Тя го мушна в ребрата с бъркалката от коктейла.

Аманда се обърна към прозореца. Чик не се виждаше никакъв отвън. Тя си допи питието и се замисли какви биха могли да бъдат нещата. След това се прибра вкъщи, твърдо решена да се свърже с Чик на сутринта, да се извини и да опитат отново. Налагаше се да го направи. Ако го беше прогонила с поведението си, той нямаше да се появи повече във „Флирт с кафето“, а това означаваше, че няма да доведе и приятелите си. Целият план да използват тези мъже като примамка би се провалил. Аманда се опита да не си представя как ще реагира Франк на последните новини, или колко разочарована ще бъде Клариса. Трябваше да съобщи на новата си приятелка, че е опропастила шансовете си с Чик. Клариса сигурно никога не би пропиляла такава възможност. Вероятността да излизат на среща четиримата се изпари. Аманда не можеше да повярва, че точно за пет секунди се е сринала от съвсем отскоро придобитата си социална позиция на човек с гадже и приятелка, до статуса на нещастница, висяща сама в бара.

Само ако си беше останала с дългата пола.

— Той какво! — попита невярващо Франк рано на следващата сутрин.

Аманда беше спала ужасно през нощта. В известен смисъл тя изпита облекчение, след като разказа всичко на сестра си.

— Толкова съжалявам. Особено за Чик. Да беше видяла лицето му. Той беше така смутен. Надявам се, че не съм го изплашила.

— Това никога няма да свърши — ядно каза Франк. — Невинните ти грешки, които трябва да поправям или да преглъщам. Уморих се, Аманда.

— Съжалявам, Франк. Не исках никой да пострада.

— Ти никога не искаш. Обличай се — заповяда Франк.

— Отиваме при него. Може би, ако го помолиш да ти прости, той ще се върне във „Флирт с кафето“. Снимката му ще излезе в Куриър, хората ще искат да се срещнат с него. — Франк набираше скорост. — Наистина съм бясна, Аманда. Честно, направо съм изненадана колко съм ядосана. И ако досега се колебаех какво точно искам от живота, поне сега съм категорична. Трябва да направим всичко, за да оцелее заведението. Чудесно е да имаш собствен бизнес, да работиш здраво и да предлагаш качествена услуга на обществото. Благодарение на суетните ти занимания, поне сега го знам със сигурност.

— Винаги на твоите услуги — каза Аманда.

— Просто се облечи.

— Десет минути. — Аманда знаеше, че дори най-силният чай от лайка не е в състояние да успокои справедливия гняв на Франк. Така че тя се облече (джинси и фланелка, пуловер, ботуши и двуредно палто).

Лекцията на Франк относно неразумните постъпки на Аманда продължи, докато изминаха четирите преки, делящи ги от жилището на Чик на Джоралемън стрийт (бяха взели адреса от картона му за участие в конкурса — купчинката с бланките стоеше все още на рафта под касовия апарат). Аманда слушаше сестра си с половин ухо („Действията влекат след себе си последствия. Ти не мислиш, преди да направиш нещо“), тъй като мислено се подготвяше какво да каже на Чик. Беше го обмисляла цяла нощ: „Чик, искам да опитаме още веднъж. Мисля, че имаме истински потенциал за това, а не просто сексуално привличане. Да се откажем от нещо, което би могло да бъде сериозно, само след една странна среща, е като да затръшнем вратата пред съдбата. Може да сме създадени един за друг. И единственият начин да го узнаем е, като опитаме още веднъж“. Аманда си вярваше на всяка една дума от горната реч. Тя се беше почувствала истински свързана с Чик още от първата минута на тяхната среща. По някакъв начин тя знаеше, че съдбите им са преплетени. Той трябваше да я види отново.

Франк забеляза първа премигващите светлини, както завиваха покрай ъгъла на пряката на Чик. Линейката беше спряла точно пред неговата сграда. Аманда си пое дълбоко въздух по навик. Франк притегни сестра си за китката, докато преминаваха забързано покрай пуснатата сирена. Те стигнаха полицейската преграда точно навреме, за да видят как извозват до линейката вкочаненото, посиняло тяло на Чик, положено върху носилка. Полицаите дори не бяха го покрили. Аманда изпита дълбока болка при тъжната картина на това неуважение.

— Самоубийство ли е? — зададе въпрос Франк на момчето от бързата помощ.

Както качваше носилката отзад в линейката, той се обърна и извика: „Не“.

Аманда почувства облекчение. Не че егото й беше толкова голямо. Но душите на самоубийците бяха прокълнати да се лутат между този свят и астралното ниво, докато предвидената продължителност на живота им свърши — едно кошмарно и мъчително състояние.

— Злополука — попита отново Франк, но момчето не й отговори този път. То затвори задните врати и линейката потегли. Сестрите я гледаха как изчезва зад ъгъла.

— Знам какво се е случило, Франк — каза тихо Аманда.

— Точно сега не искам и да чувам за интуицията ти.

Аманда млъкна, както беше помолена. Но тя го чувстваше със сърцето си. Още щом видя тялото му, тя вече знаеше.

Смъртта на Чик не беше нещастен случай. Неговият живот беше отнет, и то не от Всевишния.

7 глава

Трупове. Да видиш един стига за цял живот. Франк беше видяла два преди този на Чик. Тя бе открила безжизнените тела на родителите си в апартамента им. След това беше описала на Аманда този ужасен момент като едно гигантско смазващо усещане. Цялата емоционална сигурност, топлина, интимната й същност изчезнаха, такива каквито ги познаваше, и се превърнаха в малка, твърда, горчива ядка — като зърно кафе, което е загубило аромата си — имплантирана в мозъка й за постоянно напомняне. Когато беше особено самотна, по-голямата сестра можеше да почувства как ядката пулсира под лявата й вежда.

— Никога преди не си виждала мъртвец, нали? — обърна се Франк към Аманда.

— Не.

Ако съществуваше девственост по отношение на такива неща, то на Аманда вече й беше отнета. В нощта, когато Франк беше открила майка им и баща им, Аманда имаше среща. Франк й набра номера поне стотина пъти, преди Аманда да отвърне на обаждането, за да получи най-лошата новина в живота си. Слава богу, сега не й се налагаше да се обажда.

— Това е лош късмет — каза Аманда.

— Права си, да бъдеш мъртъв е възможно най-лошият късмет, който може да получиш.

— Не да си мъртъв. Да видиш мъртвец.

— Повярвай ми — каза Франк, — късметът на Чик е много по-лош от нашия.

Сестрите бързо се прибраха във „Флирт с кафето“. Аманда се разположи зад барплота да мели кафе, килограм след килограм. Франк преброи пет пъти парите в касата, докато се убеди, че ги е изкарала точно. Само и само да не е пред очите им Чик, вкочанен и посинял, сгънат неестествено на онази носилка. Тръпки да те побият.

— Трябва да отворим — обади се Франк.

— Човекът е мъртъв.

— Наистина много съжалявам, но трябва да отворим кафенето. Не можем да си позволим да стоим затворени още три дни. Не можем да си го позволим дори за следващите три часа. Нямам представа какво ще кажем на хората, когато дойдат тук — нареждаше Франк, чувствайки се леко виновна, че мисли само за себе си и за „Флирт с кафето“. Аманда беше права: човекът беше мъртъв. Дали да платят за погребението? С какви пари?

— Трябва да направим нещо за него — каза Аманда. — Мога да кажа няколко думи, като възхвала. Чарлз Петерсън беше мил, скромен. Той… ъъ имаше наистина дълги крака.

Франк поклати глава:

— Ти не знаеш нищо за него.

— И все пак проявявам състрадание. И оплаквам безвъзвратно загубения му потенциал — каза Аманда. — Човек може да чувства загриженост, дори и да не познава някого добре.

— Аз съм прокълната, Аманда — въздъхна Франк. — Очевидно прокълната. С каквото и да се захвана се проваля. И като си помисля, че си позволих да се надявам. Позволих си да вярвам. Клариса ще бъде ужасно разстроена. И за всичко съм виновна аз.

— Защо да е твоя вината? Ти ли уби Чик?

— По някакъв начин съм виновна точно аз — продължи Франк. — Просто почакай. Някак си ще се окаже, че всичко е заради мен.

Сестрите отвориха късно, в седем и тридесет. Цяла сутрин непрекъснато прииждаха клиенти да питат за Мистър Кафе и кога би се появил отново. На Франк й се наложи да излъже, тъй като нямаше желание да обяснява какво се беше случило. Тя обеща на клиентите, че любимецът им ще се появи всяка минута. Аманда периодично се извиняваше и изчезваше в тоалетната, където извършваше един и същ ритуал: ревеше, измиваше се и се пудреше. Междувременно бизнесът вървеше добре. „Временно раздвижване преди окончателния упадък“, помисли си Франк. Тя се опита да се свърже с Клариса сто пъти. Без успех. Мат се появи за първи път този ден някъде около обед. Франк му съобщи, че Чик е намерен мъртъв в собственото си жилище.

— Какво се е случило — попита Мат.

— Тепърва ще се установява — каза Франк. Нямаше потвърдена информация по случая.

Мат кимна и попита:

— Къде каза, че е намерен?

Аманда и Франк се спогледаха:

— В апартамента си на Джоралемън стрийт. Защо питаш?

— Той вътре в сградата ли беше или отвън?

— Нямам представа. — Франк наистина нямаше представа.

— Мат, срещал ли си Чик и преди? — попита Аманда. — От начина, по който разговаряхте снощи, останах с натрапчиво усещане, че се познавате. Езикът на телата ви издаваше близост.

— Какво, по дяволите, означава това? — тросна се Мат. — Някакъв разпит? Ако задаваш прекалено много въпроси в тази страна, те смятат или за луд, или за престъпник. По някаква случайност съм по-здравомислещ от всеки останал тук. И следвам собствените си правила, ясно? Знам разликата между добро и зло. — След това той грабна метлата и започна енергично да почиства. Сестрите решиха, че е по-добре да го оставят да си мете самичък.

Възрастната госпожа, Люси, онази с безкрайното доливане на допълнително кафе, направи ежедневното си посещение чак следобед. Носеше си и лаптопа и беше бясна, че не може да се настани на самостоятелна маса. Фучейки, тя се засили към тезгяха и каза:

— Вие сте живо доказателство, че живеем в морално покварено общество, където отговорностите към семейството и дома се пренебрегват от алчни и безнравствени хора като вас. Нямате ли достойнство? Конкурсът беше възмутителен. А сега задоволявате сексуално обсебената паплач. Господ ще ви накаже.

— Дали е права — обърна се Аманда към Франк. — Смъртта на Чик не е ли някакво божествено наказание?

— Люси — започна Франк, — оценявам, че сте редовна посетителка от години, но не може да очаквате от нас да ви пазим маса. И вече не допълваме безплатно чашите с кафе.

Люси присви очи:

— Дяволски изчадия — просъска тя и напусна без дори да си вземе чаша с кафе за навън.

— Може да намерите свободна маса в „Мунбърст“ — извика Франк след нея.

Като по даден знак, Бенджи Мортън влезе при тях. Изглеждаше повече от прилично в джинсите, простото червено яке и ботушите Тимбърленд; носеше брой на Ню Йорк Поуст под мишница.

— Работиш и в почивния си ден? — попита Франк, стараейки се да имитира жизнерадостност.

— Да убиете най-силния си коз за оцеляване? Със същия успех, можехте направо да подарите кафенето.

— Новините са обиколили бързо — прошепна Франк. Не искаше клиентите да разбират истината.

— Особено ако са на първа страница — каза той, подхвърляйки вестника на тезгяха. — Ще съм щастлив да преговарям за наемане на заведението ви по всяко време.

Франк въздъхна. Аманда забързано се приближи и хвърли поглед на заглавната страница. Снимката беше просто перфектна — тя и Чик, загледани замечтано един в друг. Отгоре с главни букви: УМИРАЙКИ ЗА КАФЕ. А под снимката по-малък надпис гласеше: „Краля на Кафето, намерен мъртъв — красива собственичка като главен заподозрян“.

— Фотографът от „Бруклин Куриър“ трябва да е продал на „Поуст“ снимките, които направи снощи — каза Франк.

Аманда вдигна вестника с треперещи ръце.

— „Красива собственичка“? Никога няма да се досетиш от тая снимка.

Суетата на Аманда се оказа по-силна от нейната печал…

— Великолепно са те хванали, Аманда — процеди Бенджи. — Не би могла повече да приличаш на себе си.

— Косата ми се е накъдрила. Кожата ми изглежда на петна. Изкарали са ми не двойна, ами тройна брадичка. Не бих могла да мина за нещо по-добро от „сносна собственичка“.

— Ти се притесняваш за косата си? — възкликна Франк. — Да те нарекат убийца явно е несравнимо с проблемите с тена ти. Ако не си беше уредила тази среща с Чик, той щеше да си остане вкъщи да гледа телевизия като нормалните хора и нямаше да бъде убит. А сега всичко е излязло в пресата. Не проумяваш ли ситуацията? Кой ще иска да си купи кафе от убийца? Може да ти хрумне да сложиш арсен в безкофеиновото кафе.

— Франк успокой се.

— И просто спри да говориш за снимката, Аманда. Знаеш, че изглеждаш прекрасно. Но дори и да не изглеждаше, да речем, че беше излязла подпухнала, никой не би бил толкова груб да го отбележи. — Франк дръпна вестника и го разлисти, за да прочете статията.

Аманда го изтръгна обратно от сестра си и каза:

— Суетата и скръбта съществуват паралелно. Това обяснява как една жена може едновременно да бъде съсипана от приключването на интимна връзка и доволна от факта, че е отслабнала с пет килограма покрай терзанията на разбитото си сърце. По тази причина баба винаги казваше: „Сложи си червило — ще се почувстваш по-добре“. И ако ще бъда на заглавната страница на голям всекидневник, не е престъпление желанието ми да изглеждам добре. — Аманда, която не се славеше като добър оратор, се усмихна, когато свърши. — А като се има предвид, че статията е за мен — добави тя, — ще я видя първа аз.

— За твое щастие, „Поуст“ се списва на третокласническо ниво. — Франк го издърпа обратно към себе си.

В следващия момент вестникът се оказа скъсан на парчета в ръцете на двете сестри. Бенджи направи плах опит да спаси своя брой на „Поуст“.

— Хей, спрете — извика той. — Някоя от вас ми дължи тридесет и пет цента.

Клиентите гледаха смутени.

Външната врата се отвори. Клариса влезе, залитайки, прегърнала петдесет броя от същия вестник.

— Горе главите, момичета! — нададе победоносен вик тя. — Успяхме да се качим на борда!

— На Титаник? — попита Франк.

— Рогът на изобилието звучи по-добре — отвърна блондинката. Звънчето на входната врата пропя още веднъж и влезе (дефилира?) моделът на „Джей Крю“, също носещ няколко десетки бройки от „Поуст“. — Просто ги сложи в ъгъла — каза Клариса на Уолтър. А после попита изпълнените с леко подозрение сестри: — Видяхте ли статията?

— Точно я разкъсвахме — отговори Аманда.

Бенджи освободи Клариса от товара и постави вестниците на пода като задържа един за себе си. Пъхна го под мишница, обърна се към Франк и каза:

— Оставям ви насаме с разрухата. — След което припряно си тръгна.

Франк грабна най-горния брой от купа на земята. Аманда също си взе един. Зачетоха статията едновременно.

— Как „Поуст“ се е добрал до снимките толкова бързо? — учуди се Франк.

— Когато се обадих на репортера, за да му дам историята, бях достатъчно предвидлива да го свържа и с фотографа от „Бруклин Куриър“. Трябва ти добър материал в днешно време, за да се продава един вестник. Нямаш ли снимки, историята не струва. Това го научих в часовете по връзки с медиите.

Зачетени, сестрите едвам чуваха Клариса, която се поздравяваше за свършеното.

— „Според Пол Макартни, барман в Хайтс Кафе, двойката останала само петнайсет минути. След това господин Петерсън изхвръкнал от ресторанта. Макартни разказа на репортера на Поуст, че двамата водили ожесточен спор. След като Петерсън си тръгнал, госпожица Грийнфилд се заклела да му отмъсти, задето я зарязал така.“ — прочете Аманда на висок глас.

— Това е напълно невярно. — По-малката сестра не можеше да повярва, че Пол Макартни е казал тези неща на репортера.

— Причината за смъртта е удар по главата. Черепът на Петерсън е бил разбит. Съдебният медик е изискал токсикологична експертиза на кръвта — четеше Франк.

— Никога не съм се заричала да отмъстя — обърна се Аманда към всички в заведението, все още невярваща. — Това е клевета, разбирате ли? Злословие. Цялата статия е лъжа. Бедният Пол. Сигурно се чувства ужасно, че са го перифразирали така неточно. Мога да усетя болката му дори оттук.

— Това е преувеличено, разбира се — обясни Клариса на Аманда. — Имахме нужда от момент на сензационност. Историята, която ми разказа по телефона, не звучеше много грабващо, затова казах на репортера, че може да я разкраси.

Франк беше вече напълно объркана.

— Цяла сутрин се опитвам да се свържа с Клариса — обърна се тя към Аманда.

— Обадих й се на мобилния телефон — каза Аманда.

— Имаш номера на мобилния й телефон?

— И на пейджъра й.

— Аз го нямам.

— Може би защото Клариса не иска да го имаш — усмихна се Аманда.

„Това беше жестоко“, помисли си Франк.

— И все пак не разбирам.

— Клариса не иска да й се обаждаш — повтори Аманда.

— Имах предвид, защо да е добре за нас? Защо това е Рогът на изобилието! Всенародно брожение ли ще предизвикваме? Кой ръководи нещата? Ти нарочно ли пробута историята? — Отново Аманда спечели състезанието по популярност. А Франк си мислеше, че Клариса я харесва.

Преди да може Клариса да отговори, се намеси Уолтър:

— Най-добрата реклама е пресата да те превъзнася. Следващата най-добра реклама е да ги накараш да те хулят. Ще видиш, Франческа. Хората ще дойдат. — После моделът попита Клариса: — Къде да седна? До прозореца? И може би е добре да имам кафе и курабийки пред себе си?

— Седни на централната маса — даде указания Клариса, а на сестрите обясни: — След като Чик е мъртъв, избрах Уолтър, който се класира втори, да наследи титлата Мистър Кафе. И той е напълно прав. Всяко споменаване в пресата е от полза. Заглавната страница на „Ню Йорк Поуст“. Това е тежката артилерия! Ето защо организирах фотосесията; ето защо убедих репортера да напише материала. И за твое сведение, Франческа, Аманда не знаеше какво ще правя с информацията, която тя ми даде. А номерата на мобилния телефон и на пейджъра й ги оставих снощи, и за двете ви.

Франк видя как Клариса и Аманда се споглеждат. Да я измамят ли се опитваха? Защо тя не си разменяше тайни погледи с Клариса? Франк се чувстваше отхвърлена и не можеше да направи нищо срещу това ужасно усещане, което я поглъщаше.

— Какво ще се случи, ако полицията дойде тук да арестува Аманда? — попита тя.

— Това никога няма да се случи — увери Клариса и двете сестри. — Цитиран е говорителят на полицията, който споменава, че нямат доказателства, свързващи Аманда с убийството. Всъщност… — Тя се приближи до Франк и посочи един ред съвсем в края на статията. — … тук се казва, че полицията има много по-сериозни заподозрени. Нямам представа кои може да са те. А и не ме е грижа. Кой знае в каква каша е бил забъркан Чик? Какво знае, който и да е от нас, за него? Че е бил извън страната последните десет години? Изкачвайки планини? Може да си е навлякъл всякакъв род неприятности в чужбина. Съжалявам, че той е мъртъв. Чик беше приятен човек. Но ние трябва да продължаваме да живеем, а това означава да станем център на внимание за доброто на кафенето. Сигурна съм, че Аманда е съгласна с мен.

Клариса стоеше близо до Франк. Наситената миризма на ванилия, носеща се от блондинката, напомняше на по-голямата сестра за майка й, която по Коледа печеше сладки за клиентите. Франк попита Клариса:

— Кой репортер би написал умишлено фалшива история като тази? Това не е ли напълно неетично?

При този въпрос Клариса се усмихна хитро и закачливо:

— Зависи какво разбираш под неетично. А сега, Франческа, нека да предложим една чаша на новия ни Мистър Кафе. — Тя се приближи до маса с клиенти и каза: — Дами, нали няма да ви притесним, ако Мистър Кафе на седмицата седне при вас? — Те нямаха нищо против. Той седна между две, горящи от нетърпение, постоянни посетителки. Те се изкискаха глуповато, когато Уолтър си съблече палтото, показвайки добро телосложение под колосаната яркосиня риза.

Клариса сновеше около клиентите, раздавайки броеве на Поуст. Те въздъхваха, поглеждаха към Аманда и си поръчваха още едно кафе. Франк, втрещена попита:

— Това наистина ли се случва?

Аманда кимна:

— Чудя се с какво можем да помогнем.

Клариса се присламчи към тях. Носеше копринена риза с цвят на морска раковина.

— Направо е фантастично! Просто го виждам да се развива, точно както си го представях. Тук трябва да има поне четиридесет човека! Като че ли малко повече от това, което заварих миналата седмица, когато влязох за първи път при вас — тържествуваше Клариса, — но съм сигурна, че няма нужда да ви припомням как изглеждаха тогава нещата. — Тя впери поглед в Уолтър, който се справяше чудесно със задачата да забавлява женската си компания. — А Уолтър е сладурче, нали? Той има страхотни идеи за конкурса. Цяла нощ бяхме будни и обсъждахме какво трябва да направим, докато титлата Мистър Кафе е в негово владение. Съгласихме се, че ако той и някои негови приятели модели посещават редовно заведението, безплатното кафе и сладки не са достатъчни. Предложих му да им плащаме по тридесет долара на час. Мисля, че е справедливо, имайки предвид колко много кафе ще се завърти в продажба и с каква реклама ще се сдобием. Само си представи: можем да направим календар „Флирт с кафето“. Специални чаши. Подложки за масите. Ще натрупаме състояние.

— Направо да не повярваш — промърмори Аманда, очевидно все още дълбоко възмутена, че я бяха изкарали едва ли не домашен касапин.

— Това се развива прекалено бързо за мен — каза Франк. Усещаше как й се изплъзва контролът върху собственото й заведение. Не ги виждаше така нещата, когато изобщо си позволи да си представи тяхното голямо завръщане.

— Помисли за купищата пари — каза Клариса. — Виждам как се разширяваме. Отваряме заведение и на Парк Слоуп.

— Чакай малко — спря я Франк. — Все още не съм наясно с някои подробности.

Клариса и Аманда отново се спогледаха, изпълнени със съчувствие, като че ли се бяха споразумели да бъдат търпеливи с Франк.

— Какво не разбираш — спокойно каза Клариса.

— Защо ще будуваш цяла нощ, разговаряйки с Уолтър за ролята му като Мистър Кафе — попита Франк. — Тялото на Чик беше открито чак тази сутрин.

8 глава

Клариса се стъписа за момент:

— Моля?

Франк попита отново:

— Как така реши, че Уолтър ще бъде Мистър Кафе, преди да си разбрала за смъртта на Чик?

Аманда наблюдаваше сестра си и новата си приятелка, настръхнали, готови за нападение. Мисълта за предстоящ конфликт я разтревожи. Аманда мразеше всякакъв вид напрежение с изключение на сексуалното. А дори и то я изнервяше, ако продължи по-дълго. Тя се намеси:

— Обадих се на Клариса, когато се прибрах снощи вкъщи. Исках да я подготвя за евентуална смяна на Мистър Кафе. Не знаех дали Чик изобщо ще ми проговори отново.

— Разбирам — кимна Франк. — Добре. Е, в такъв случай всичко си идва на мястото, разбира се.

Блондинката погледна Франк с пронизителните си сини очи. Аманда забеляза как сестра й леко се сви. Клариса проговори:

— Радвам се, че попита, Франческа. Добре е да се задават въпроси. Така човек се учи. Ни най-малко не съм се обидила. — И за да покаже, че продължава да я подкрепя, Клариса приятелски разроши косата на Франк. Този жест моментално разпръсна надвисналите облаци.

— Значи с Уолтър прекарахте нощта заедно? — попита Франк.

— Така излиза — усмихна се тя. Дотук беше с малката тайна на Аманда и Клариса. — Само си говорихме. Нищо не се случи, ако искаш да знаеш истината — продължи Клариса. — Изглеждаш разочарована, Франческа. Нещо по-вълнуващо ли очакваше?

— Всъщност, очаквах нещо невероятно скучно, като управлението на кафе-бар. Любовните истории не са моята специалност.

Аманда се опита да успокои обстановката.

— Хайде стига. Всички желаем едно и също. И се справяме добре. Погледнете Уолтър. Вижте и клиентите. Имаме успех.

— Все още не съм убедена, че се налагаше Аманда да бъде представена като убийца — каза Франк на Клариса.

— Моля те, Франк! — призова я Аманда. — Не можеш ли да допуснеш някой друг да бъде прав? Не е ли възможно някой друг да вземе трудни решения? Клариса знае какво прави. Имам й пълно доверие.

Аманда знаеше, че защитавайки Клариса, ще провокира враждебност у Франк, но се чувстваше длъжна да го направи. В противен случай двете жени срещу нея можеха да изпуснат от поглед онова, което беше наистина важно. Аманда беше жертвата на плана на Клариса, ако изобщо можеше да се говори за жертва. Нейната снимка е на първа страница. И щом тя не е ядосана, защо трябва Франк да е? Дали пък Аманда не би трябвало да е разгневена? Не. Тя бързо отпъди тази идея. Не можеше да покаже гняв, ако не го изпитва. А и защо би искала да е гневна? Ненавистта, дори и справедлива, покварява душата. В това число дори и ненавистта към нещо толкова пасивно като аспержите.

— Един успешен ден не означава блестящо бъдеще — каза Франк, — но все пак е прогрес. — Тя направи пауза, борейки се с някакво решение. — Да спрем с конкурсите за сега. Нека да видим как ще се развият нещата през следващите няколко седмици. И без това идва малко в повече да го организираме всеки петък. Хората ще се отегчат.

— Идеята да изчакаме май не е лоша — каза Клариса, дипломатична както винаги. — Планът ми винаги е целял да се предизвика тръпка и вълнение. Обратното на скуката.

След това Франк и Клариса се оттеглиха в двата края на помещението: Франк отиде да помага на Мат да свари ново кафе (тя мразеше приготвеното кафе да престоява повече от половин час); Клариса се завъртя около масите да приветства посетителите с добре дошли. Аманда установи, че красотата на блондинката не караше останалите жени да завиждат. С елегантността и стила си Клариса предизвикваше възхищение, а не критичност.

Аманда не знаеше към кого да се присъедини. Ако отидеше да помага на Франк, Клариса можеше да се почувства предадена. Но ако последваше Клариса, Франк щеше отново да си помисли, че заговорничат. Искаше й се да може да върне часовника: само преди двадесет и четири часа Франк и Клариса имаха приятни и обещаващи партньорски отношения, а Аманда беше открила мъж с истински потенциал. Сега двете й съдружнички бяха издигнали стена помежду си, пък тя беше така самотна — в романтичен план — както винаги. Изведнъж отчаянието се стовари с цялата си тежест върху крехките й рамене.

Без да се обръща конкретно към някого, Аманда каза:

— Аз излизам за малко. — Тя махна за довиждане, намъкна прилепналото си двуредно палто върху черното поло и черните панталони (наречени от нея вълшебните панталони) и излезе навън. За пръв път от доста време насам Аманда реши, че може да употреби коктейл в ранния следобед. Приятелят й, барманът Пол Макартни, щеше да я накара да се почувства по-добре. Той умееше това. А тя би могла да го увери, че не го обвинява за изфабрикуваните цитати във вестника.

Аманда се запъти към Хайтс Кафе. Хората се зазяпваха в нея, докато вървеше по улицата. Няколко възрастни дами залитнаха и почти се проснаха на тротоара в опит да се разминат колкото се може по-отдалече с нея. Първоначално й се струваше, че си въобразява всичко. Но накъдето и да погледнеше, непознати хора я сочеха и я отбягваха. Едно нещо не беше предвидила покрай снимката и изложението в Поуст — тя вече беше на показ.

Аманда пое дълбоко въздух, вдишваше, издишваше, вдишваше, издишваше. Само две преки я деляха от близко, приятелско лице. Тя се чудеше какво всъщност беше казал Пол на репортера. Спря да изчака светофара на Хикс стрийт. Жената, която стоеше до нея, неволно извика и се отдалечи, подтичвайки. Някакъв мъж се блъсна в нея малко по-агресивно. Аманда се почувства нападната и се затича през улицата на червено. Двама младежи я освиркаха, докато профучаваше покрай тях.

Тя блъсна панически с ръце двукрилата врата на Хейтс Кафе. Попадайки в позната среда, Аманда се поуспокои. Тод Фиърсън, дребният, петдесет и няколко годишен собственик оберкелнер, побърза да я пресрещне на входа. По-малката сестра очакваше от него да я обгърне в топла и съчувствена мечешка прегръдка (той беше близък с родителите й — стар техен приятел от квартала). Но вместо това, Тод й препречи достъпа с ръка:

— Съжалявам, Аманда, но смятаме да стоим настрана, докато всичко утихне.

Той я изритваше от заведението? Тя не можеше да повярва, че го е чула правилно.

— Нали не мислиш, че мога да убия някого? — От всички познати на Тод, Аманда най-малко ставаше за убиец. Тя не би утрепала и муха. В действителност тя хващаше мухите, за да ги пусне на свобода. Хващаше и комари, за да ги пусне на свобода. Не беше проста работа да уловиш комар с чаша от пресована хартия.

— Знаеш, Аманда, че никога не бих се усъмнил в теб — прошепна той, втренчил през цялото време поглед в лицето й. Тя разбра, че я лъже. Честните хора те гледат в очите. Лъжците се вторачват в тебе.

— Искам да говоря с Пол — каза Аманда, отдръпвайки се от Тод. Стомахът й се преобърна. Беше отвратително усещането, че я отбягват. Все едно бе попаднала в паралелна вселена, където всеки я мразеше.

— Пол не е тук — съобщи Тод спокойно. — Казах му да си остане вкъщи днес. Не искам повече неприятности в моя ресторант. Присъствието ти може да притесни клиентите и останалата част от персонала. Не мога да рискувам. Трябва да се грижа за бизнеса.

Аманда започна да се задушава от предателството. Тя познаваше Тод от години. Да се държат с нея по този начин без сериозна причина, заради един рекламен трик. Беше смешно и заедно с това й нанасяше сериозен удар. Аманда му отвърна резервирано:

— И аз имам бизнес, за който да се грижа, Тод. Целият шум е заради кафенето.

Тод въздъхна и я изтика през вратата навън.

— Ти управляваш твоя бизнес, аз моя. Съжалявам, че се случи точно на теб, но също така съм ядосан, задето намеси и моя ресторант в тая каша. Веднъж да се оправят нещата, заповядай по всяко време.

Все едно да й беше казал: „Родителите ти не значат нищо за мен“. Аманда се бореше с бушуващия в гърдите й вулкан от гняв. Тя се мъчеше да запази нормалното усещане за себе си. Всички приемаха, че е убийца, но тя знаеше, че не е. Аманда знаеше, че е добър човек. Тя имаше океан от любов в сърцето си. Тя вярваше в бог. Участваше в благотворителност. Но това отхвърляне. Това прокуждане. Това минаваше границата.

Докато гледаше изпитото лице на Тод, тя видя за пръв път истинската му същност. Той беше злобен, лош човек.

— Татко беше прав за теб — каза тя, зелените й очи бяха пълни със сълзи. — Той винаги те е подозирал, че си антисемит.

Лицето на Тод се изкриви още повече:

— Просто се махай, Аманда.

Тя си пое дълбоко въздух — един, два, три, четири пъти (слънцето, луната, вълните, пясъкът), и се опита да се успокои. Не вършеше работа. Болката и гневът се бяха превърнали вече в неукротими природни стихии.

— Ти си много, много уродливо нисък — каза Аманда и изхвръкна навън.

Груби подигравки. Дотам ли беше стигнала? Да прави язвителни забележки за физическите недостатъци на някого, като че ли ръстът има нещо общо с душевните качества. Аманда пуфтя и пухтя, докато се спускаше по Хикс стрийт, чудейки се как е възможно да падне толкова ниско. Бедният Пол трябва също да е бил скастрен от Тод. И всичко само заради нея. Вината заседна в стомаха й. Едно е тя да бъде използвана с цел собственото й оцеляване, обаче онзи репортер се беше възползвал от Пол.

Аманда знаеше, че Пол живее на Грейс Корт Али в един от малкото жилищни комплекси в Бруклин Хайтс (по правило преобладаваха довоенните сгради от характерния кафеникав камък или жилищни кооперации). Блокът му, арт деко мешавица от петдесетте години, се намираше в края на сляпата улица. Беше й казал, че апартаментът му има изглед към Ийст Ривър, тъмната лента вода, която разделяше Бруклин от Манхатън. Квадратната сграда, около пет етажа висока, имаше вътрешен двор в средата. Аманда беше минавала покрай блока и преди, но никога не беше влизала вътре. Тя не бе сигурна на кой етаж живее той, нито дори в кое крило, но твърдо реши да разбере какво се е случило между Пол и Тод. Ако имаше опасност барманът да загуби работата си, тя трябваше да направи за него всичко по силите си. Бракът на Пол не беше много стабилен. Да остане безработен щеше да влоши положението.

Тя беше благодарна, че никой не я тормозеше с ненавистни погледи, докато вървеше по Грейс Корт Али. На входа на блока се приближи към възрастна жена с палто от хермелин и питбул на кожена каишка.

— Извинете, госпожо, търся Пол Макартни — попита Аманда.

— Пробвай в Ливърпул — отвърна жената.

Аманда я последва във фоайето. Нямаше портиер, нито информация за живущите там. Тя затвори очи и се опита да си представи врата с номер на нея. Вратата на апартамента на Пол. Където живее той. С жена си. И двете си дъщери. Вратата. Беше червена. Със златна брава. А номерът на вратата беше… Това беше смешно. Не я доведе до никъде. Как й се искаше да има силни паранормални способности. Инстинктът е хубаво нещо. Но ако можеше да вижда нещата, бъдещето… това наистина би било нещо. Разбира се, Аманда щеше да използва тези способности за добро. Би помагала на хората. Тя би направила… Някакво покашляне зад нея я върна обратно в действителността.

Завъртайки се, Аманда попадна лице в лице с приятно изглеждаща, пепеляворуса жена, облечена в дълго пухено яке, дебело виолетово поло и черен клин. Аманда не беше виждала жена да носи клин от 1997. Две малки момиченца и един джак ръсел териер стояха до жената. По-голямото от двете деца — може би на пет — изгледа гневно Аманда и се хвана за ръката на майка си. То изглеждаше толкова сериозно, сигурно беше стар дух, преродена отново в тялото на дете. Начинът, по който си вдигна главата и погледна Аманда с полупритворени клепачи, го правеше по-зряло и досадено от живота, отколкото бе нормално за годините му.

— Изглеждате точно като на снимката — каза жената. Гласът й лепнеше сякаш току-що беше яла мед.

— Вие трябва да сте Силвия — каза Аманда на жената на Пол. — Толкова съм слушала за вас. Радвам се да се срещнем най-накрая.

Аманда се наведе, за да се запознае и с момичетата. По-малката — на около три — имаше златисти букли.

— Ти си хубава — изкикоти се русото същество.

— Ти също — отвърна Аманда и обръщайки се към по-голямата, много по-сериозна сестра, се опита и на нея да й каже, че е красива, но момиченцето я прекъсна.

— Хайде да тръгваме, мамо — изхленчи то. Явно не беше в настроение за разговори. Нито пък майка му имаше подобно желание.

— Налага се да тръгвам — каза Силвия, подръпвана от каишката.

Аманда не беше поканена да се качи. Тя припряно започна да обяснява:

— Наминах да видя Пол. Трябва да говоря с него. — Аманда направи пауза, докато Силвия оглеждаше прилепналото й палто или това, което се намираше под него. — Дали е удобно да се кача за малко?

— Момичета, защо не натиснете копчето на асансьора вместо мама? — нареди Силвия на децата. Тригодишното се затича веднага, вземайки кучето със себе си. По-голямото отказа да се пусне от ръката й и тя трябваше да му заповяда. Веднъж отпратила момичетата, Силвия каза: — Не искам да се виждаш с Пол. Никога повече. Стой далеч от мъжа ми. Ти си причината бракът ми да е в криза.

— Извинявай, какво каза? — попита Аманда шокирана.

— Онази статия. Той я прочел и почти припаднал, както си бил на работа. Тод му казал да се прибира вкъщи. Пол не беше на себе си. Никога не съм го виждала в такова състояние. Направо развалина. И тогава той ми разказа всичко. Как бил влюбен в теб от години. Работел тези дълги смени с надеждата, че ще се появиш за по питие, докато е там. Как се опитвал да направи смешни мъжете, които водиш в ресторанта, за да загубиш интерес към тях. Как ти е наливал безплатни питиета и ти е забързвал поръчките за вечеря. Трябваше да изведа момичетата от къщи. Не исках да виждат баща си в този вид.

Аманда онемя.

— Аз не бях… Аз не съм… Нали не мислиш…

— Той ми каза, че ти никога… че нищо не се е случило — продължи Силвия. — Че ти го приемаш като приятел. Но когато Тод му каза да не се появява няколко дни, Пол получи срив при мисълта, че няма да те вижда. За седем години брачен живот не го бях виждала да плаче. Не мога да повярвам, че не съм аз тази, която да стои горе и да реве.

Аманда никога не беше подозирала Пол в тайни чувства. Странно. Да усеща кога привлича мъжете беше нейна специалност.

— Клета жена — беше единственото, което успя да смотолеви Аманда.

— Наистина не знам как да реагирам — не спираше да говори Силвия. — Той не иска да ме напусне. Казва, че ме обича. Пол беше толкова отсъстващ през последните няколко години, че аз свикнах да не очаквам кой знае какво от него в емоционален план. Водя собствен живот, имам си мои стремежи, имам момичетата. Бях се нагодила към това да съм сама. Но сега — може би е заради теб — наистина ми се говори. Имаш ли няколко минути да изпием по кафе?

Аманда сви рамене, все още безсловесна от шока. Силвия прие това за съгласие. Тя каза, че ще се качи да прибере момичетата в апартамента и се връща веднага. От Аманда се очакваше да стои долу във входа, докато Силвия слезе обратно. Отвън вече се смрачаваше. Беше около пет часа. Аманда проследи Силвия, която се отправи към асансьорите. По-малката сестра стоеше вкаменена като статуя, парализирана от събитията, натрупани през деня. Планетите сигурно бяха в странно разположение. След няколко секунди Аманда излезе от вцепенението. Без да се обръща назад, тя изтича навън нагоре по улицата и зави зад ъгъла. Ако можеше, щеше да продължи да тича и след това, но беше студено, а тя не бе в най-добрата си форма. Затова забави темпото до умерен ход и направи поредните пречистващи вдишвания. Няколко повторения на този ритуал (поемаш въздух и издишваш) я накараха да осъзнае ясно: дълбокото дишане бе като аспирин; а това, от което се нуждаеше тя, бе уиски.

Аманда продължи да ходи. Беше й добре навън на открито, въпреки хапещия въздух. През зимата се стъмваше рано и тъмнината я предпазваше от недобронамерени погледи. Тя наведе глава и се съсредоточи в стъпките си. Не знаеше колко време е вървяла, докато накрая премръзна. Вдигна поглед и се оказа, че е в горния край на Джоралемън стрийт — близо до жилището на Чик. Сцената от онази сутрин й се яви отново като призрак. Тя се престраши и застана пред фасадата на кафеникавата сграда. Жълта полицейска лента заграждаше входа и площадката отпред. Аманда провери дали някой не я наблюдава и се провря под лентата. В тъмницата се оказа трудно да открие каквито и да е следи от кръв. Тя просто бе предположила, че Чик е умрял в апартамента си, но както се разбра по-късно, тялото му е било намерено отвън, буквално на улицата.

Аманда чу металния звук от прещракването на входната врата и се напъха в нишата под стълбите на външната площадка. Някой от съседите на Чик напускаше сградата. Тя не искаше да бъде видяна в полицейското ограждение (всъщност беше много глупаво, като се замислиш, изобщо да се намира там, оставяйки косми, власинки и други идентифициращи я веществени доказателства на местопрестъплението, но вече бе късно). Тя се прокле наум и зачака човекът да отмине. Беше се дръпнала колкото е възможно навътре в нишата, когато видя определено мъжка фигура да слиза по стълбите и да продължава по улицата. Наблюдаваше го в гръб. Грубото яке беше познато. Походката също. И червената коса. Мъжът стигна до ъгъла и изчакваше на светофара, когато се чу силен трясък. Той рязко врътна глава по посока на звука. Аманда успя да го види в профил.

Бенджи Мортън. Ей така, докато тя си стоеше и си дишаше дълбоко навън и навътре.

Аманда го проследи с поглед и след като той се отдалечи достатъчно, се измъкна бързо от скривалището си. Седна на площадката на съседната сграда и зачака пулсът й да се нормализира. Бенджи и Чик живееха в една и съща сграда. Може би са се срещали, сприятелили дори? Последното изглеждаше странно — едва ли имаше двама души по-различни от тях.

Малко по-късно сърцето й се върна към нормалния си ритъм и студът започна да сковава крайниците й. Аманда се нуждаеше от някое спокойно място, където да осмисли цялата тази информация. Освен това имаше отчаяна потребност да хвърли един И Чинг. Решавайки, че вкъщи си е най-добре, тя се насочи обратно към Монтагю стрийт.

Тогава чу полицейските сирени.

9 глава

Силният пукот приличаше така много на изстрел от огнестрелно оръжие, та да накара клиентите да се заврат под масите. Но не успя да заблуди Франк. Прекарала целия си живот в Бруклин, само на една миля от Кобъл Хил (италианската територия, злополучно известна с пускането на смущаващо огромно количество фойерверки на един Четвърти юли, а като последица, поставила рекорд в града по загуба на пръсти на глава от населението), Франк можеше да разпознае възпламеняващ се фишек, като го чуе. Когато експлодира сложения на тротоара отвън барут, всички, освен Франк и Мат се проснаха на земята. Франк с гордост отбеляза, че не се намира и един квадратен метър празно място по пода.

Имаше момент в живота й — веднъж в колежа за около пет минути — когато можеше като че ли да разбере онази натрупвана агресия, която завършваше с произволни незаконни актове, нанасящи вреда (вандализъм, взривяване на бомбички, тормоз по телефона). Но и последната останала частица безразсъдство беше умряла в нея заедно със смъртта на родителите й. Или може би беше умряла със загубата на собствената й девственост. Въпросната случка беше достатъчно трагична, хаотична и потискаща, за да унищожи завинаги безразсъдните увлечения.

Мат върна Франк в настоящето:

— Дами! Всичко е наред! Никой не се опитва да взриви кафенето.

Една жена с вълнена жилетка и гащеризон се изправи на крака и попита нервно:

— Какво беше това?

— Просто някакви самоделни бомбички — успокои хората в помещението Мат. — Няма от какво да се страхувате. — И обръщайки се към Франк, попита: — Безплатно кафе за лежащите по земята?

— Добра идея — отвърна тя. — Но им дай от колумбийското. „Кой би извършил това? Някой можеше да бъде наранен“ — помисли си Франк. Тя реши, че шегаджията е някое откачено хлапе.

— Това по всяка вероятност беше Бенджи Мортън от „Мунбърст“, побеснял от ревност, че му отнемаме клиентите — каза Клариса, докато си изтупваше панталоните от прахта. Тя също беше залегнала на земята, когато се чу взривът.

— Няма как да е Бенджи Мортън — поклати глава Мат.

— Откъде знаеш? — попита Франк.

— Той никога не би се осмелил да драсне фитила.

— Да запалиш малки фишечета не е точно проява на храброст.

Мат поклати отново глава:

— Не да ги запали. Той е прекалено страхлив да наруши правилата, да бъде заловен. Гръбнакът му е от пластилин; няма и една клетка в цялото му шишкаво тяло, която е готова да поеме риск. Откъде знам ли? Та той е управител на „Мунбърст“. Това е възможно най не рисковата длъжност на света точно сега, нали? Този мъж ще изживее целия си живот в скучна сигурност, за да се събуди една сутрин на деветдесет, чудейки се как е могъл да пропилее всичките тези години, не направил и не изпробвал нищо, самият той превърнал се в едно нищо.

— Добре — съгласи се Франк. — Смятам сега да сервирам кафе.

— Полезна информация, Мат. Благодаря — каза Клариса. — А, Франческа, мога ли да отнема малко от вниманието ти.

— Разбира се, можеш да отнемеш колкото си искаш — отвърна Франк и веднага съжали за сарказма си. — Извинявай, Клариса. Какво имаш предвид? — Голямата сестра се страхуваше да чуе това, което блондинката смяташе да каже. Все пак те почти бяха стигнали до сблъсък. Е, може би не точно сблъсък, но бяха разменени остри думи. Може би не съвсем остри. Средно остри, но все пак бяха достатъчни, за да накарат Франк да има усещането, като че ли беше съсипала всеки шанс за приятелство с по-висш представител на човешката раса.

— Виж, чувствам се ужасно, заради случилото се преди. Трябваше да те уведомя за намеренията си. Просто правех онова, което според мен би помогнало. Допускам, че методите ми може да са малко крайни. Но аз, струва ми се, съм противоположност на Бенджи Мортън: аз съм добра в поемането на рискове. Но се нуждая от одобрението ти, Франческа. Ти си толкова съобразителна и умна. Ти си от онзи тип хора, които играят шах с пет хода напред. Имам чувството, че ме смяташ за повърхностна. Дано да не съм права, защото искам да те впечатля — завърши Клариса, поглеждайки по-голямата сестра с големи навлажнени очи.

Гръдният кош на Франк се надигна, а сърцето й пропадна в същото време; тя едва промълви:

— Аз се опитвах да впечатля теб. Ти си всичко, което човек може да си пожелае. Завършено творение.

„А аз съм нищо — помисли си Франк. — Малки гърди и твърда права коса. Как е възможно тази Валкирия да търси моето одобрение?“

Все едно най-популярното момиче в училище да иска разрешение от някой очилат зубрач. Изпълнена с благоговение, Франк каза:

— Вършиш страхотна работа. Надявам се, недоверието ми да не те е накарало да преосмислиш намеренията си.

— Какво облекчение — възкликна Клариса с очарователна усмивка. — Мислех, че съм развалила всичко помежду ни.

Без да знае какво да прави оттук нататък, Франк сложи ръка на рамото на Клариса. Всъщност тя се протегна и я докосна. Но дори и така, Франк беше учудена от дързостта си — похвалите имаха наркотичен ефект. Тя потупа колебливо Клариса:

— Мисля да успокоим клиентите. Те изглеждат все още леко разтревожени.

Клариса положи сухата си хладна ръка върху Франк и отвърна:

— Ти си права, както винаги.

Франк се чудеше дали Клариса уважава Аманда. Това беше много важно. Аманда можеше и да привлича момичешкото и инфантилното в Клариса, но Франк би била пълноценният приятел. Тя се усмихна на Клариса, опитвайки се да й покаже, че разбира: Аманда беше просто за забава.

Вече спокойна, Франк сервира току-що сварено кафе. Клариса ласкаво разговаряше с клиентите. Мат попиваше малки локвички от разлято уханно удоволствие. Уолтър разчисти някои маси и дори зареди нови салфетки. Когато тълпата намаля, Франк благодари на Мат и Клариса. Уолтър се присъедини към Франк зад витрината с десертите, държейки в ръка кърпи за избърсване, напоени с кафе. Тя му посочи малката мивка и каза:

— Чистенето не влиза в задълженията на Мистър Кафе.

— Това е дреболия — усмихна се той срамежливо.

— Не, наистина. И искам да ти благодаря — приповдигнато произнесе тя, все още под въздействието на разговора с Клариса.

— Няма нужда, Франческа.

— Освен че има нещо между теб и Клариса, и предполагаемата ти потребност от постоянна одобрителна подкрепа, защо правиш това?

— Кое по-точно? — попита той, изстисквайки една мокра кърпа.

— След като си модел на „Джей Крю“, какво те е грижа безплатното кафе? Не трябва ли да си обновяваш личния албум, да ходиш на проби или ревюта? Как така се случва, че ти не правиш това, което вие моделите правите, каквото и да е то?

— Да кажем, че не съм привърженик на уеднаквяването на Америка, за което „Мунбърст“ има сериозна заслуга.

— За разлика от „Джей Крю“? — попита Франк.

— Можеше да е по-зле — засмя се той. — Можеше да е „Гап“. Освен това, „Джей Крю“ се занимава основно с каталожна търговия.

— Те няма да открият магазин отсреща — каза тя, кимвайки.

— Но всяка година двадесет милиона дървета умират, заради този каталог. И защо трябва всеки божи ден да получавам един екземпляр от него в пощата си?

Уолтър се разсмя — отново. „Той се смее на шегите ми — помисли си Франк, — или ми се присмива.“ Атрактивен мъж не й беше обръщал такова внимание от… дори не можеше да си спомни от кога. Дали одобрението на Клариса, което се подразбираше от поведението й, не беше направило Франк неустоима и за останалите от този по-съвършен вид.

— Казах, че имам проблем с уеднаквяването, а не с обезлесяването — подхвърли Уолтър.

— Значи стотици хиляди улулици могат да се настанят в апартамента ти?

— Ако трябва да бъда честен, не давам и пет пера за това. — Уолтър направи пауза, като че ли очакваше от нея да се засмее. Тя се въздържа. — Никога не съм виждал отблизо улулица, но съм сигурен, че от перушината й става чудесен пълнеж за пухено яке. — Още една пауза. — Ти наистина си непробиваема. Поне се усмихни на шегите ми, иначе ще се разплача.

— Ще се усмихна, когато кажеш нещо смешно — каза тя.

Докато той си миеше ръцете, Франк изучаваше профила му. Имаше чип нос. Тя мразеше чипоноси мъже. Но се възхищаваше на това, че порите му бяха незабележими, а бакенбардите бяха толкова дълги, че почти стигаха до добре оформената му долна челюст. И най-важното, той нямаше онази тъпашка, лигава, нафукана стойка като повечето мъже-модели.

— Истината е, че се включих в конкурса, защото видях някого в беда и реших да помогна — обади се той, със сапун в ръцете, без да я поглежда.

— „Безпомощна“ не беше първоначалното ми впечатление от Клариса — уточни Франк.

Уолтър се наведе да си вземе суха кърпа.

— Исках да помогна на теб, Франческа. Аз те харесвам. Харесах те още първия ден, когато влязох да се запиша за участие в конкурса. Тогава ти ме подмина, сякаш изобщо не си ме видяла. Аз ти кимнах, за да ме забележиш, както аз те бях забелязал.

Франк усети внезапно и категорично как температурата на кожата й се покачва.

— Господи, толкова си напрегната. Чертите ти са така стегнати, сякаш се притесняват да не би да изпопадат, ако се отпуснат. Обзалагам се, че като се усмихнеш, цялото ти лице ще се промени напълно. Хайде, Франческа. Усмихни се заради мен.

Завиха сирени, светлини запресветкаха.

Франк се обърна към прозорците. Полицейска патрулна кола спря отпред на улицата. От нея изскочиха униформени мъже с извадено оръжие, готови да превземат заведението в акция. Но бързо установиха, че четиридесет и няколко жени, вече приповдигнати от изобилието на кофеин и адреналин, не се нуждаят от допълнителен отскок. Още преди двете ченгета да успеят да си приберат оръжието, в кафенето нахълта разрошен мъж с мръсен, кафяв, разкопчан шлифер. Той светкавично направи няколко снимки на ченгетата с тридесет и пет милиметровия си фотоапарат. Франк също бе хваната на заден план в някои от кадрите.

— Това е моят кафе-бар. И не съм много сигурна защо сте тук — каза Франк на мъжете в синьо. С крайчеца на окото си забеляза Мат да се мръщи, по принцип подозрителен към органите на властта.

— Сержант, насам ако обичате! — извика типът с шлифера. Франк и полицаите инстинктивно се обърнаха в неговата посока и той ги засне.

Ченге номер едно, по-ниският (шест фута и пет инча) каза:

— Имаме сигнал за стрелба отвън.

— Стрелба? — попита Франк. — Не, не. Някакъв идиот пусна обикновени бомбички. Никой не пострада.

Мъжът с шлифера я гледаше втренчено, докато тя говореше с представителите на реда. Франк дори усети очите му впити в гърба си, когато заведе полицаите отвън, за да им покаже какво е останало от фишеците. Ченге номер две, извисяващ се със своите шест фута и седем инча, извади тефтер от жабката на колата и я накара да подпише нещо.

Аманда ги връхлетя, тичайки. Дишаше тежко, като че ли беше спринтирала от Ню Джърси. Франк й каза, че всичко е наред, може да се успокои. Ченге номер едно разпозна Аманда от вестника. Помоли я закачливо за автограф, подсказвайки, че по-скоро предпочита да получи телефонния й номер. Той не носеше венчална халка, но човек нямаше как да бъде абсолютно сигурен с ченгетата.

Отлагайки за по-късно разговора с Аманда относно опасностите да излизаш с полицай, Франк ги остави насаме. Забеляза, че Шлиферът все още е вторачен в нея; фотоапаратът му готов да я щракне. Франк се прибра вътре и се насочи право към мъжа:

— Имате черно изцапано по ръцете — черно като от барут.

— Много сте наблюдателна, Нанси Дрю[1] — изхленчи лицемерно подобният на гном чорлав мъж, преди да я — щрак! — заснеме отново.

Франк беше стъписана от нахалството му.

— Бихте ли напуснали. — После размисли. — Кой сте вие?

— Името ми е Пайпър Цорн — представи се той.

Франк бе сигурна, че не го е виждала никога досега. А паметта й се славеше като безпогрешна.

— Това име не ви ли говори нищо? — попита нетърпеливо той.

— Вие сте репортерът от „Поуст“, който изфабрикува онази нелепа история за сестра ми — заяви Франк. — Не мога да кажа, че се възхищавам на работата ви.

— Пайпър! — пропя Клариса, понесла се към Франк и Шлифера. — Не очаквах да те видя тази вечер. — Клариса и Пайпър Цорн се прегърнаха. Той спусна ръка върху задника й. Тя го избута и потърси с очи Уолтър, който приемаше поръчките и връщаше ресто.

— Просто доразработвам нещата. Не бих искал това да бъде еднодневка — каза й Пайпър.

— Ти си толкова добър с мен — измърка Клариса. Франк се удиви как блондинката контролираше този мъж. Независимо че се беше съгласила Клариса да действа както сметне за добре, голямата сестра продължаваше да е притеснена от начина, по който се представяше „Флирт с кафето“ в онзи таблоид.

— Може би в утрешната си публикация ще успеете да отразите какво се случи наистина, вместо да изопачавате нещата с цел сензация.

— Франческа — започна Клариса, — мисля, че се разбрахме за това.

Пайпър Цорн я прекъсна гневно.

— Точно вие ли ще ми проповядвате за журналистически критерии? — После изсумтя: — Трябва да направя снимки. Ще се дръпнете ли оттук? — Той бутна Франк настрани и се запъти към групичка клиенти, които обсъждаха случилото се. Тя реши да го спре, но инстинктът й подсказа, че това само ще влоши ситуацията.

Двете жени наблюдаваха действията на Пайпър.

— Когато каза, че имаш репортер в кърпа вързан, не очаквах той наистина да е с размер на носна кърпичка — отбеляза Франк.

— Миниатюрен само на пръв поглед — увери я Клариса. — Пайпър е опитен репортер и писател. Ако не се лъжа, е спечелил някакви награди.

— Той хвърли бомбички пред кафенето и извика полиция. Сигурна ли си, че може да му се има доверие?

— Той не би направил нещо, което да застраши плановете ми. Имам пълен контрол върху нещата.

Франк се съмняваше в това, но не искаше да развали новото разбирателство помежду им. Размишлявайки, тя реши, че пълният контрол, по всяка вероятност, е заблуда на всеки, който се стреми към него. Тя не правеше изключение.

— Пайпър се държи сякаш има персонален проблем с мен — отбеляза Франк.

— Това е нелепо — каза Клариса. — Знам, че е малко странен, но помисли за достойнствата му. Първокласен репортер от най-големия ежедневник в града. Той се зае лично да отразява всичко около заведението ти. Всеки ред във вестника е като платена реклама. Това е златна мина, Франческа.

— Знам — кимна Франк — и го оценявам. Но той изглежда толкова враждебен.

— Ти си параноичка.

— Не е параноя, когато наистина има някой отвън, който те причаква.

Един от любимите страхове на Франк беше типичен за повечето нюйоркчани: Тя се прибира сама посред нощ от метрото до вкъщи. На обезлюдена улица чува стъпки зад себе си. Преди да може да се затича или да извика за помощ, изнасилвача-убиец-канибал я напада. И това няма да е произволен акт на насилие. Не. Маниакът я е избрал преди месеци. Може да е било заради цвета на блузата й (сигурно затова 95 процента от жените в Ню Йорк ходят в черно през цялото време). Може да е било изражението на лицето й, онова, което казва „аз съм леко неудовлетворена“, но на езика на психопатите означава „убий ме незабавно“. Франк не беше склонна да вярва на непознати. Особено на нервни, антагонистични мъже с шлифери.

Просто по навик тя преброи колко души имаше в заведението. Полицейското раздвижване привлече и минувачи от улицата. Тълпата около Пайпър беше оживена. На сутринта скалъпената случка с експлозиите по всяка вероятност щеше да бъде представена като расови размирици. Франк забеляза как няколко дами си избраха чаши и преси за кафе, изложени за продаване на специален рафт. Тя застана зад касата, за да й платят, не съвсем сигурна защо тези артикули, събиращи отдавна прах по лавиците, сега бяха станали привлекателни. И тогава се сети: тези хора искаха сувенири за спомен от тяхната голяма нощ на бойната линия. Може би все пак имаше нещо в тази идея за „кафенето като жив спектакъл“.

Аманда не се мяркаше никъде. Ченгетата бяха вътре, снабдени с кафе — комплимент от заведението (оказване на подкрепа на присъстващата полиция). Аманда сигурно вече се беше качила вкъщи. Не беше типично за нея да пропуска глъчка и оживление, но Франк предположи, че сестра й е изтощена от дългия ден, особено като се има предвид как беше започнал той — мъртво гадже върху количка на Бърза помощ.

— Имаш ли опаковъчна хартия? — попита Уолтър, застанал от едната й страна. — Тази жена иска да опаковаме френската й преса като за подарък.

— Не, съжалявам — обърна се Франк към клиентката, която така или иначе купи пресата и я пъхна в чантата си. Франк трябваше да признае, че заради Уолтър, който се въртеше около нея, беше доволна от отсъствието на сестра си. Аманда никога нямаше намерение да задържа цялото мъжко внимание за себе си. Но на практика ставаше точно така, започвайки с баща им, продължавайки с момчетата в училище, и свършвайки с Ерик, бившия годеник на Франк.

Франк се чудеше защо изобщо Уолтър й обръща внимание, след като и Клариса се намираше в помещението. Но не беше ли казала точно Клариса, че са прекарали нощта, разговаряйки? И че нищо не се било случило? Имаше ли дори слаба вероятност Уолтър да се интересува от нея, а не от блондинката? Франк остави фантазията да я понесе. Тя си представи Уолтър в смокинг, а себе си в официална дълга рокля. Танцуваха на някое изискано място. Бална зала с тежки завеси, спираловидно стълбище и балкон. Да, балкон с изглед към приказна градина, във въздуха се носи ухание на пинии и рози.

„Франческа.“ Той произнася името й напевно, докато се потапят в музиката на цигулките.

„Хм, Франческа.“ Отново неговият глас. Мек и мъжествен едновременно. Те се целунаха на лунната светлина. Уолтър докосна нежно лицето й. После я докосна по рамото. След това я разтърси внимателно, а накрая малко по-здраво.

— Земята вика Франческа — каза Уолтър.

Франк се приземи обратно в действителността:

— А! Да! — избърбори тя. — Тук съм. Какво? Уолтър, какво има?

— Тази дама си очаква рестото — каза Уолтър.

— Ето, заповядайте. — Тя върна няколко четвъртдоларови монети на клиентката. Лицето на Франк сигурно беше пламнало.

— Къде беше — попита Уолтър.

— Остави, няма значение.

— Бих искал някой път и аз да отида с теб там — каза той.

— Ти просто не говориш сериозно — каза тя с пренебрежение. Той не би могъл да го мисли наистина.

Блесна светкавица. Пайпър Цорн ги беше заснел. Клариса стоеше до Цорн леко усмихната.

— Приятно е да ви видя, че се разбирате добре. Изглежда като началото на едно хубаво приятелство — каза Клариса, наблягайки на думата приятелство. Тя се обърна към Пайпър и го млясна по бузата:

— Много ти благодаря за това, че дойде. Ще ти се обадя утре.

Тя изчака Пайпър да излезе и се обърна към Уолтър:

— Ако тръгнем веднага, все още можем да хванем представлението.

— Имаш право. Съвсем бях забравил — каза Уолтър, а после обясни на Франк. — Ще ходим на концерт. Съжалявам, Франческа. Скоро ще дойда пак. Ще доведа и всичките си приятели. Ще привлечем всяка жена в радиус от петдесет мили. С мен кафенето ти е в безопасност.

— Но ти не си в безопасност с мен — каза Клариса. Тя го хвана под ръка и двамата излязоха, потъвайки в студената нощ.

Край на фантазиите. Франк си напомни, че Уолтър никога не би предпочел нея пред Клариса. Всякакви надежди и очаквания неминуемо щяха да донесат разочарование. Освен това, той дори и да беше заинтересован, Франк никога не би накърнила приятелството си с Клариса. То струваше повече от един мъж. Франк реши да изхвърли Уолтър от ума си и да се върне, както обикновено, към самотното си съществуване на стара мома.

Дори и това да я убиеше.

[1] Нанси Дрю — главна героиня от популярна, американска поредица детективски романи. — Б.пр. ↑

10 глава

Ченгето беше симпатично. Грубоват, висок, космат и безспорно италианец. Еврейските момичета винаги са били привлечени от италианските мъже. Италианците уважаваха жените, обичаха деца и държаха на семейството. Аманда трябваше да си изкриви врата, за да го погледне. Тя си представи набързо как прави секс с него, как я повдига и я завърта като мека парцалена кукла. Тя би била физически безпомощна пред масивната му мъжественост. Аманда му се усмихна, чудейки се дали той има и бегла представа как присъстваше във фантазиите й. Полицаят поиска телефонния й номер. Тя не беше изненадана. Но вместо да му го даде, взе неговия. Аманда никога не би отхвърлила изцяло вниманието на привлекателен мъж, ала точно сега не би могла да си представи как се влюбва в някого, докато все още оплаква Чик, последната й голяма надежда за сродна душа.

Тя се сбогува с полицая, усмихвайки се мило, и се качи по стълбите към апартамента. Тази нощ смяташе да използва спалнята си само за спане. Франк беше долу сама с всичките онези хора, но щеше да се справи. Аманда — обичайно свежо присъствие, на което можеше да се разчита при всички социални ангажименти, просто нямаше да успее непринудено да си бърбори с останалите след бомбардиралата я през целия ден враждебност. Тя дори не си направи труда да се намаже с подхранващия нощен крем, преди да се съблече и да се пъхне в пухкавото си разбъркано легло в облепената с розови тапети стая. Не можеше да прогони образа на дъщерята на Пол и Силвия, дърпаща майка си за ръкава с молба да си тръгват. Вина, вина и още вина. Аманда се опитваше да си спомни някакви, пропуснати от нея, знаци за тайната любов на Пол. Той й се усмихваше много. Сипваше й безплатни питиета. Пол правеше гримаси при всяко нейно ново гадже. Раздаваше доброволно съвети. Но повечето мъже се държаха така с нея. Нима всеки от тях таеше тайна страст? Какъв невероятен кошмар. И абсурд. Аманда знаеше, че красотата може да бъде инструмент, но той невинаги беше чук. Тя си представи Чик с разбита глава и си поплака малко в тъмното.

„Нещата се сгромолясаха“ — си каза тя сама. И всичко започна от момента, в който Клариса прекрачи прага. Не, това не беше възможно. Не може човек да носи лош късмет. Аманда се замисли за оня злокобен И Чинг, който беше хвърлила Франк. Тя затвори очи и се опита да заспи.

Трябва да беше задрямала за малко; не си спомни да е чула Франк да се прибира. Дигиталният часовник до леглото й мигаше на 4:39 последния път, когато го погледна. Само час и половина оставаше до шест. Ще бъде като зомби целия ден.

Винаги когато имаше проблеми със съня, Аманда си мислеше за миналите си любовни тръпки. Сега си припомни една почти реализирана авантюра със свой преподавател в колежа, мъж, по когото си беше падала доста семестри. Една вечер той пийваше с няколко студента, докато гледаха баскетболен мач в местния бар. На полувремето преподавателят преметна ръка през рамото на Аманда и каза: „Съпругата ми кара тежка бременност. Отказва от месеци да прави секс. Често си мисля за теб, Аманда. И не по начина, по който трябва да мисля за студентите си“. Поканата да спи с него беше като избродирана с червени релефни букви и златни украшения.

Аманда, на двадесет и една по онова време, се съгласи да напусне бара и да отиде с него до близкото студентско общежитие. Не говориха по пътя до там. Веднъж влезли вътре, те паднаха на нечие легло, целувайки се. След около десет минути въргаляне и натискане (Аманда така и не беше усетила някакво раздвижване в панталоните му), преподавателят започна да хлипа. Надигна се, седна от едната страна на леглото, опря лакти на коленете си със заровено в ръцете лице. Той плака като дете по пътя на връщане.

Аманда отметна завивката и стана от леглото. Нямаше смисъл да лежи, припомняйки си други не реализирали се любовни увлечения. Смъртта на Чик беше знак, реши тя. Явно никога няма да открие идеалната си половинка. Беше прокълната — достатъчно хубава, за да привлича орди мъже, и все пак нито един, когото да желае истински. Спокойно може да бъде като Франк и да се откаже, помисли си тя с горчивина. Нейната сродна душа съществуваше само в мечтите й.

Розовата риза, с която спеше, не й топлеше много, затова тя си наметна плюшения халат и зашляпа с пантофи към всекидневната. Седна до прозореца и погледна навън празната, безлюдна Монтагю стрийт. Часовете в Бруклин преди зазоряване бяха спокойни. Тротоарите бяха пусти, светофарите грееха в жълто-розово. Аманда си представи каква романтично трагична фигура представляваше на тази светлина, седяща сама до прозореца. Няколко гълъба се разхождаха напред-назад по бордюра отсреща близо до едно дърво, засадено насред тротоара в малко квадратно пространство с пръст. Някой сигурно им беше хвърлил трохи. Франк винаги се оплакваше от гълъбите — голямата й урбанистично обновяваща идея беше да се хванат, да се сготвят и да се раздадат на бездомните като пирог с гълъби, лук и ябълки. Аманда обичаше всички живи същества и не искаше да наранява нито едно. Гълъбите трябваше да се пекат на бавен огън с часове, за да се унищожат всички бацили. Един господ знае какъв вид.

Тряс.

Гълъбите литнаха към най-долните клони на дървото. Звукът изглежда че идваше някъде под нея от вътрешността на бара. Аманда огледа за следи от някаква активност, но не можеше да види нищо така както стоеше точно над заведението. Трябваше да слезе долу. Да провери. Или можеше да събуди Франк и да слязат заедно. Но това нямаше да е справедливо. Франк се нуждаеше от часовете разкрасяващ сън, помисли си Аманда леко подигравателно. Тя бързо се смъмри. Само защото имаше усещане за пълно поражение не означаваше, че трябва да се присмива на несигурността на сестра си дори и мислено. Гълъбите отново се разположиха на бордюра. Пулсът й се успокои. Не е имало никакъв трясък. Въобразила си е. Франк изглежда не беше чула нищо, но пък тя спеше дълбоко като мъртвец.

Тряс.

Този път гълъбите отлетяха окончателно, поемайки на запад към Ню Джърси. Аманда реши, че след като се чувства толкова неспособна да изпълни най-важната си задача — намирането на истинската любов, то може да си постави друга цел, щом й се отдава възможност. Тя се върна в стаята си и се облече като жената котка — черен вълнен домашен панталон, който горе се стягаше с шнур; черна фланелка от ликра с дълъг ръкав; черно кожено късо манто и черен Адидас (черни кашмирени чорапи, разбира се). Хвана косата си на опашка. Тъй като беше толкова тъмно, реши да мине без грим. Като тръгна да излиза, докосна дръжката на вратата на Франк. Тя ще се гордее с мен, задето съм се заела с това сама, помисли си Аманда, доволна от себе си. Откакто майка им и татко им бяха умрели, тя се опитваше да получи от по-голямата си сестра някакъв заместител на родителско одобрение, въпреки че Франк откликваше много рядко.

Утринният студ хапеше голия врат на Аманда. Отвън на улицата всичко беше тихо. Никакво видимо движение. Нищо. Аманда раздруса решетката, която дърпаха пред заведението, за да се увери, че е добре затворена. Металните й пръчки бяха като ледени висулки. Големият прозорец беше непокътнат. Тя отключи и влезе в кафенето. Цялото осветление бе изгасено, с изключение на неоновите лампи зад витрините със сладкишите. Тя провери в тоалетната и под тезгяха. Никакви следи от чуждо присъствие. Облекчение се разля по цялото й тяло и я сгря. Тя си беше поставила цел и я изпълни. Нямаше ли това да впечатли Франк?

Скръц. Не беше силен трясък, а по-скоро шум от проскърцващо при натиск дърво. Аманда почти подскочи при този звук. Идваше съвсем ясно от сутерена. Тя вдигна слушалката да се обади на полицията. Нямаше сигнал. Телефонът беше прекъснат. Страх започна да я задушава. А сега какво? Аманда пое дълбоко въздух, вдишване, издишване. Затвори очи, събра всичката смелост от предишни прераждания, грабна един нож за хляб и се запъти към стълбите, водещи за сутерена. Отвори вратата, колкото се може по-тихо, и надникна надолу в мазето. Слаба светлина се процеждаше отнякъде. Тя се ослуша и долови неясен шум като от маратонки стъпващи по циментов под.

Можеше да се върне обратно сега, да се откаже. Да извика Франк, да не свърши работата сама. Но Аманда взе решение да не се отказва, да довърши нещо до края. Малка крачка към самоусъвършенстването й. Докато се прокрадваше надолу по стълбите, Аманда беше доволна, че е избрала маратонки — истински детективски обувки, много далновидно. Тя се промъкваше хваната с едната ръка за парапета. На мъждивата светлина не можеше да види много. Когато стигна до най-долното стъпало, се изпълни с гордост. Беше постигнала още една цел. Може би не бе чак толкова трудно да се придържаш към взето решение. Клариса би й дала отлична оценка за това усилие. Трябваше ли да рискува и да продължи напред? Аманда спря да си поеме дъх, слушайки как свисти въздухът в ноздрите й. Огледа се. Не видя нито раздвижване, нито сенки.

Тя се подаде иззад ъгъла на Г-образното помещение. Не направила и две крачки, Аманда усети мъртвешки студена ръка тежко да се стоварва върху рамото й. Тя се вцепени, затвори очи и извика. Краката й се отделиха от мръсния под и се залюляха. Някой я беше вдигнал високо, прегръщайки я през кръста. Аманда извика отново. Грамадна длан покри устата, носа и очите й. Тя се опита да се освободи. Риташе бясно назад с надежда да уцели своя нападател в коленете. Докато се бореше, почти не чу издрънчаващия удар на метален предмет, срещнал човешки череп.

Останала изведнъж без опора във въздуха, Аманда тупна на пода. Бързо се изправи на крака и се обърна, за да види — Мат, бармана анархист, със счупена машина за капучино в ръцете, наведен над безжизненото тяло на огромен, як мъж с престилка. Окървавената глава на мъжа лежеше на най-долното стъпало.

— Мат, ти ме спаси! — извика възбудено Аманда.

Мат се изчерви.

— Просто правя каквото мога, за да защитя потиснатите — каза той, тътрейки крака.

Тя погледна човешката грамада лежаща в безсъзнание. На престилката се четеше Тестените изделия на Патси.

— Той можеше да ме убие — промълви Аманда.

— Изключено — твърдо каза Мат. — Не и докато съм наоколо. — Той остави машината за капучино, извади малък бележник от задния джоб на джинсите си и зачете:

— „В четири и петдесет и седем неизвестен субект отключи със собствен ключ вратата за сутерена откъм улицата. Субектът слезе надолу по стълбите, носейки три сиви картонени кутии. Той затвори вратата след себе си. Остави кутиите — Мат посочи купчината на земята — и провери съдържанието им. Скрито оръжие? Експлозиви? Бомби? Субектът излезе навън, за да се върне малко по-късно с още кутии.“ — Мат погледна Аманда. — След това дойде ти. Не съм сигурен какво точно става, но надушвам конспирация.

Аманда се приближи до така набедените взривоопасни материали.

— Аз пък надушвам курабийки — каза тя, докато отхлупваше една от кутиите.

— Не-е-е — извика Мат и залегна зад сутеренното стълбище.

— О, с шоколадови пръчици — обяви Аманда. Кутията беше пълна със сладки. В следващата имаше кексчета. А в другата под нея: кроасани. — Не усети ли тази ароматна миризма? — попита тя. Всичко ухаеше божествено.

Мат се подаде иззад стълбите. Убедил се, че няма да последва експлозия, той се върна при Аманда.

— Роден съм без обоняние. Но това не ми пречи да надушвам, когато има нещо гнило.

Аманда взе една курабийка и я опита:

— Какво правиш тук долу, между другото?

Мат си играеше с бележника.

— Разпънал съм нещо като бивак тук последните няколко дни. Надявам се, че нямаш нищо против. — Той повдигна вежди, вместо бял флаг, обявявайки капитулацията си.

— Затова значи не ни даде адрес. Ти си бездомник.

— Не ме гледай така — запротестира Мат. — Аз съм между стария и новия си адрес, така да се каже.

— И затова ходиш с тефтер? — попита Аманда. — Не си някой инспектор от хигиена на труда под прикритие, който проверява за плъхове и хлебарки, нали?

— Мислиш, че съм под прикритие? Гордея се да бъда точно обратното: човек с едната честност и бедност срещу машината на парите, която се задвижва от лъжи и измами. А по някаква случайност обичам да си водя бележки. По-литературните типове могат дори да го нарекат дневник.

— Мога ли да го видя — приближи се Аманда.

— Не е завършен.

— Само един поглед?

— Ще ти покажа моя, ако ми покажеш твоите — отвърна той.

— Не мога да понеса още един — простена Аманда. — Моля те, Мат. Запази тайното си увлечение за себе си.

Мат изглеждаше озадачен.

— Не споменах ли преди малко, че не крия нищо? Ако съм увлечен по теб, то няма да е тайно. Не че съм увлечен. Все още обмислям дали да си падна по теб. Веднъж като взема решение, ти ще си първата, която ще го разбере.

— Направо не знам как ще дочакам този момент. Междувременно, какво ще правим с човека с курабийките? — Аманда имаше смътен спомен, че тестените закуски се доставят в понеделник, сряда и събота (а не в неделя). Никога не бе обръщала много внимание кой изпълнява поръчките и каква точно беше процедурата. Франк се занимаваше с цялото зареждане. Сега си припомни, че е виждала камионетка с надпис „Тестените изделия на Патси“ да спира пред кафенето. От прозореца на дневната, където беше седяла, когато чу трясъка, изобщо не се виждаше вратата, която водеше от улицата към сутерена.

— Мислиш ли, че ще се оправи? Дали да не извикаме линейка? — колебливо попита Аманда. — И какво си направил с телефона?

— Изключих го, за да не ме събуди като звъни.

— Обикновено не очакваме обаждания в заведението посред нощ.

— Може някой да набере грешен номер. Виж, аз винаги изключвам телефона преди да си легна. Това ми е навик.

Мат правеше всичко възможно, за да бъде изолиран, помисли си Аманда, докато тя правеше всичко възможно, за да не бъде. Той беше нейна противоположност.

— Би ли включил телефона, ако обичаш. И донеси мокра кърпа. Нека да се опитаме да съживим този човек.

Мат пъхна обратно бележника в задния си джоб и се качи горе. Аманда се надяваше Франк да не уволни бармана, заради случилото се. Той просто я беше защитил. Тя коленичи до Патси Стромбо и плесна леко сладкаря по бузите. Те се разтресоха и залюляха. Кожата му беше бяла като брашно и надиплена и имаше тройна брадичка. Клепачите му леко трепкаха.

— Ехо, чуваш ли ме? Сериозно ли си наранен? Боли ли те много?

Сладкарят помръдна глава. Капки незасъхнала кръв се стекоха в ухото му.

— Какво се случи? — попита той.

Мат се появи и подаде на Аманда кърпа.

— Съжалявам, човече, дето те ударих, но си мислех, че ще извършиш нещо отвратително.

Патси се завъртя първо наляво после надясно. След това се отпусна отново по гръб.

— Имаш ли нужда от помощ? — попита Аманда.

Сладкарят беше прекалено голям и му трябваше засилка, за да се изправи на крака. Мат го хвана под мишниците и му помогна да седне.

Мъжът потупа леко с кърпата раната на главата си.

— Чух някой да слиза по стълбите — обясни през сълзи той. — Не исках да те изплаша, затова сложих ръка на рамото ти. И тогава ти извика и ми изкара акъла.

— Защо не каза нищо — попита Аманда.

— Устата ми беше пълна — отвърна Патси.

Мат и Аманда се спогледаха.

— Извинявай не те разбрах? — каза тя.

— Устата ми беше пълна. Ядях царевично кексче. Затова не успях да кажа нищо, когато се появи.

Кръвта от раната на главата му беше започнала да се съсирва. Патси с усилие застана на (удивително малките си) стъпала.

— Имам да изпълня и други доставки. Добре съм, не се притеснявайте. Няма да подам оплакване. — Патси изкачи стълбите, отвори външната врата и излезе. Мат и Аманда го последваха навън. Наблюдаваха как камиончето му спира пред Хайтс Кафе.

— Не знам дали си наясно, Мат, но аз притежавам особени способности — започна Аманда. — И точно сега получавам недвусмислено послание, че криеш нещо.

Аманда беше почувствала присъствието на силата, а и освен това беше забелязала няколко огромни следи от стъпки върху прашния под. Прекалено големи обувки, които не бяха ботушите на Мат, чехлите на Патси или мокасините на Франк, а още по-малко обувките на Клариса с високи тънки токчета.

— Ти си приютил някого тук долу, нали? — попита тя. — Кой беше той? Приятел? Още един бездомник?

Мат усука вежди виновно:

— Смятах да ти кажа. Просто още не съм си подредил бележките.

Аманда изведнъж се почувства дискомфортно, сякаш дрехите й бяха отеснели с един размер.

— Кой беше той, Мат?

— Беше Чик. Петерсън. Мъртвият пич.

11 глава

Франк стреснато отвори очи — отвратителен начин да започнеш деня.

— Колко е часът? — попита тя неясното петно, надвесено над главата й.

— Почти пет — отвърна добре познат глас (Аманда, без съмнение). — Съжалявам, че те будя.

— Наистина звучиш, като да съжаляваш — каза Франк. Тя премигна няколко пъти и очите й свикнаха с тъмнината. Дори и в този ранен час Аманда изглеждаше като Мис Америка. Ако не й беше сестра, би могла да се закълне, че Аманда е Степфордска съпруга[1].

Франк въздъхна шумно и седна в леглото (изработено от клен, приличащо на шейна).

— Какво? Някакъв кошмар ли сънува? — Тя огледа сестра си. — Вече си се облякла? Да не би да пропускам нещо?

— Трябва да поговорим. Мат чака в кухнята — отвърна Аманда.

— Кой Мат?

— Знаеш кой. Мат Шемерхорн. Новият ни барман. Той спи в сутерена ни.

Франк се почеса по челото.

— И ме будиш за това?

— Има и друго. Чик Петерсън също е спял долу.

— Може би трябва да вземаме наем от сутерена. Ето един начин да се изкарват пари. — Франк отметна завивките, грабна от пода развлечените си панталони и ги обу. — Добре, добре. Идвам.

— Трябва да си купиш джинси, които са ти по мярка, Франк.

— Имам нужда от едно силно кафе — каза по-голямата сестра.

— Аз бих хапнала нещо — каза Аманда.

— Парк Плаза Динър?

— Хайде.

Малко след това Мат, Франк и Аманда излязоха, изминаха шестте отсечки мълчаливо в унисон с царящата тишина. Почти наближиха ресторанта, когато градът започна да се разбужда. Заведението беше разположено от другата страна на улицата, която тръгваше от площад Кадмън — малко озеленено парче земя край изхода на Бруклинския мост, което обществеността беше определила като „парк“.

Парк Плаза Динър беше супермаркет преди да стане ресторант. Стелажите за стоки от супера все още се използваха за съхранение на продуктите в кухнята. Стените бяха покрити със скосени огледала, килимът (нещо необичайно за ресторантите за бързо хранене, толкова отдалечени от Лонг Айлънд) беше кафяв с оранжеви шарки подобни на знака на Nike. Масите бяха така напластено лакирани, че трябваше да стържеш с вилицата с часове, докато стигнеш до дървото. Червените винилови седалки бяха прикрепени с нитове към столовете. А сепаретата: отново червен винил и масивно лакирани маси. Всяко сепаре имаше мини джубокс закован за стената. Получаваш две песни за долар. Музикалната селекция варираше от ранната Уитни Хюстън до късните Дуби Брадърс. Копчетата за силата на звука не работеха. Ако някой в единия край на дългия колкото футболно игрище ресторант имаше неудържимото желание да чуе „Най-великата любов на света“, всички други постоянни клиенти щяха да споделят удоволствието, гърмящо с такива децибели, които биха могли да конкурират тези от хангар за самолети. Въпреки изобилието от ресторанти в квартала, Аманда и Франк ядяха в Парк Плаза поне един-два пъти в седмицата. Времето, което прекарваха заедно, докато се хранеха беше период на примирие, а ресторантът — тяхната неутрална територия.

Синът на собственика, Хари, не беше дошъл още. Мъж, когото не бяха виждали досега, ги заведе до сепарето гледащо към Корт стрийт. Дори и в този час на неделния ден, трафикът по моста беше натоварен. Ресторантът, отворен двадесет и четири часа в денонощието, не беше празен. Имаше може би тридесет ранобудни посетители. Франк не можеше да повярва, че толкова много хора са активни по това време. Сервитьорката, която обикновено ги обслужваше, също не беше дошла. Жена с уморен вид и боядисана черна коса, прибрана на кок, им подаде менютата.

— Колко е различен светът в пет и половина — каза Аманда. — Някак си започваш да се чудиш какво ли пропускаш в живота.

— Може би ти започваш да се чудиш какво ли си пропуснала — отвърна Франк.

— Точно това казах и аз.

— Ти каза „започваш да се чудиш“, вероятно имайки мен пред вид. Ако говореше за себе си, щеше да кажеш „започвам да се чудя“.

— Имах предвид колективния „аз“.

— Не ме включвай в колектива — измърмори Франк.

— С удоволствие — каза Аманда. — Преди първото кафе си невероятно проклета.

— Майко мила — възкликна Мат, — такива ли са отношенията между сестрите? Казахте си най-жлъчните и злобни неща без задръжки и все още очаквате всяка да обича другата безусловно?

Аманда и Франк се спогледаха.

— Общо взето, да — отговори по-младата сестра.

— Страхотно — установи той.

— Разбрах, че си разпънал своя лагер — обърна се Франк към Мат. — Мразя да съм в неведение за това, което става на моята територия. Ами ако се беше наранил нещо, докато пребиваваш там долу, Мат. Нямаме застраховка за незаконно настанени обитатели. Можеше да ни съдиш и да изгубим всичко. Не че имаме кой знае какво за губене.

— Може би сега е моментът да ти кажа за Патси Стромбо — намеси се Аманда. — Пекарят пострада от удар в главата тази сутрин. — И тя добави подробностите.

Мястото под лявата вежда на Франк започна да пулсира напрегнато.

— Чудесно! Сега вече ще бъдем съдени. Точно когато ситуацията тръгне да се подобрява и се случва нещо. Не го ли казвам това поне за десети път през последните няколко дни? Чувствам се като Сизиф.

— Като кого? — попита Аманда.

— Оня със скалата, нали? — захили се Мат.

Франк имаше усещането, че е попаднала в „От глупав по-глупав“.

— Патси спомена ли, че ще ни съди? — върна се на темата тя.

— Той съвсем ясно подчерта, че няма — обясни Аманда.

Франк кимна одобрително, а после се обърна към Мат:

— Не можеш да останеш в сутерена. Трябва да си намериш друго място, където да отседнеш. Можеш… — Тя направи пауза, не много сигурна защо проявява такава щедрост. — Можеш да се пренесеш на дивана във всекидневната, ако си толкова отчаян.

— И не ме уволняваш? — попита той.

— Не още.

Сервитьорката се върна и те всички си поръчаха срещу два долара и петдесет Специална Закуска №2: две яйца приготвени по желание, пържени картофки, препечени филийки, сок, кафе.

— Защо Чик ще се крие в сутерена, след като си имаше собствен апартамент? — запита Франк.

Аманда натисна ножа за масло върху салфетката, оставяйки следи, сякаш я перфорираше.

— Не мисля, че Чик имаше жилище в действителност. Според мен той живееше при Бенджи Мортън.

— Бенджи? — изненада се Франк.

— Снощи видях Бенджи да излиза от сградата, в която се намираше апартаментът на Чик. Предполагаемият апартамент на Чик — обясни Аманда.

— Ти си един наблюдателен човек, Аманда — каза Мат. — Може би трябва да се видим някога, имам пред вид, извън работата. Не те каня на среща. Да излизаш с някого на среща е още един наложен от обществото ритуал, при който хората се преценяват един друг според повърхностни критерии със съмнителна стойност, като например натрапеното от медиите определение за физическа привлекателност и способността за общуване чрез лесносмилаеми баналности, които нямат нищо общо с това, което човек наистина мисли и чувства.

Франк се размърда и изсумтя:

— Или откачам, или той започва да говори смислено. — Естествено всяка верига от събития водеше директно до уговаряне на среща с Аманда. В този момент лицето на Уолтър изплува за части от секундата пред Франк.

— Много хора са изненадани от това, но истината е смислена — каза Мат. — И в повечето случаи истината също така наранява.

— О, господи — изпъшка Франк.

— Пъшкай колкото си искаш. Но ти знаеш много добре какво имам предвид. Човек трудно се доверява в днешно време. Не можеш да повярваш дори и на това, което виждаш със собствените си очи. Аз подозирам всичко и всеки. Защото все за нещо имаме някаква вина, всички без изключение.

— Всеки е виновен? — попита Франк. Ако Клариса я смяташе за параноичка, може би трябваше да остане малко по-дълго в компанията на Мат.

— Точно така — потвърди Мат. — Аз съм виновен, задето се възползвам от гостоприемството ви. И съм готов да понеса последствията. Но изглежда, че няма да има такива.

— Не още — каза пак Франк.

— А мен в какво ме обвиняваш — попита Аманда.

— В нищо. Ти, Аманда, си чиста като младенец.

— Ти, Мат, си чист. Чисти глупости. — Франк можеше да се сети за хиляди неща, в които да обвини Аманда. Невъздържаност, егоизъм, суета, ненаситност бяха една малка част.

— А твоята вина каква е, Франк? — подхвана отново Мат. — Мисля, че се досещам.

— Е, каква е?

— Изоставяйки собствената си преценка, да позволиш на Клариса да се разпорежда, само и само, за да ти бъде приятелка. Истинско самоунищожение.

Франк ахна. Така ли изглеждаха нещата? Искаше й се да обясни: „Клариса иска да ми бъде приятелка. И не съм отстъпила от принципите си. Съобразявам се с професионалното й мнение“. Колко унизително, някой да смята, че тя се умилква на Клариса. Това преминаваше всякакви граници. Тя отказа да приеме тълкуването на Мат. Огледа внимателно хипарливия барман. Изобщо не се стесняваше в негово присъствие. Странно: той беше мъж. Млад мъж при това.

— Виждам, че имаш голямо доверие на Клариса — не се отказваше Мат. — Но докато не повярваш на себе си, няма да получиш това, което искаш. Дори няма да разбереш какво наистина искаш.

Аманда продължаваше да си играе с приборите.

— Искам да разбера повече за Чик. Ти единствен от нас си прекарал повече време с него, Мат. Какво представляваше той?

— Той беше номад. Без корени. Необвързан. Сподели с мен, че няма близки роднини или приятели. Мисля, че е израснал в Калифорния.

— А за мен говореше ли изобщо? — попита Аманда.

— О, да. Каза колко си красива.

Винаги трябваше да се връщаме към това каква хубавица е Аманда. Франк наблюдаваше как сестра й засия от удоволствие. Колко пъти можеше да чуе тя все един и същ комплимент?

— Да, значи Чик е откликнал предсказуемо, антропологично на хармоничните черти на Аманда и на апетитния й интелект, който се намира в областта между талията и ханша. Не спомена ли случайно и защо би могъл да се самоубие?

Храната пристигна. Тримата ядяха и размишляваха. Аманда наруши мълчанието:

— Колко нощи прекара Чик в сутерена?

— Само четвъртъка преди конкурса.

Франк не можеше да повярва, че толкова дълго не бяха усетили Мат. Всеки би могъл да слезе долу по всяко време и да се укрива с дни, да ги ограби, да ги нападне.

— Защо не ни попита първо? — обърна се тя към Мат.

— Имаше вероятност да се съгласите. Няма тръпка, когато е позволено.

— Мисля, че вече мога да те уволня.

— Беше ли живял Чик при Мортън изобщо? — поинтересува се Аманда.

Мат кимна утвърдително:

— Мортън беше основната причина Чик да се завърне от Виетнам. Или така поне ми каза той.

— Виетнам? — учуди се Аманда. — Нали беше Ямайка.

— Не, Виетнам със сигурност. Там е срещнал някогашен състудент на Бенджи. Този бивш състудент всъщност е свързал Чик с Мортън.

— Чик ми каза, че няма никакви приятели тук — спомни си Аманда.

— Мортън не му беше приятел — уточни Мат. — Те имаха общ приятел. Мъж като Чик никога не би сметнал човек като Мортън за приятел.

— Добре, кой тогава е общият приятел? — намеси се Франк.

Мат си запрелиства бележника:

— За ваше щастие, съм си водил богати записки. И допускам, че няма да бъда уволнен. — Той изчака Франк да кимне. — Много добре. Този общ приятел е един американец във Виетнам. — Мат върна няколко страници назад. — Берт Тиърни. Той е предприемач, опитващ се да изгради морско ваканционно селище в южната част на Виетнам.

Франк забеляза, че Аманда едва е докоснала закуската си. Два дни непрекъснат стрес. Дали сестра й не получаваше нервен срив?

— Добре ли си? — попита тя.

— Просто си мислех за Чик — отвърна Аманда. — Колко малко го познавахме. Би трябвало да си с тези, които познаваш и обичаш в дните преди да умреш, не мислиш ли? Не е ли несправедливо, че беше заобиколен от напълно непознати хора?

— Значи сега ще изследваме Чик? Мислех, че сме по следите на собственото си оцеляване — изсумтя Франк.

— Това не е много благородно от твоя страна — каза Аманда.

— Едно мога да ви кажа — намеси се Мат, — Чик разбираше от кафе.

Франк се завъртя към Мат:

— Казваш го така, сякаш и ти си познавач на кафето.

— Нямам обоняние — поклати глава Мат, — така че съм на светлинни години от теб, Франческа. Но кафето има определена консистенция, мога да усетя плътността му върху езика си.

— Какво те навежда на тази констатация за Чик? — попита Аманда.

— Чик имаше една торба с кафеени зърна и непрекъснато мяташе по едно-две от тях сурови в устата си.

Да използваш кафето като храна? Франк се замисли. В Йемен и Етиопия, единствените страни, които бяха родина на кафето, местните от древни времена ядяха суровите зърна и листата като наркотик. В отделни части на Турция зърната на кафето се използваха за приготвянето на супи.

— Зърната зелени ли бяха? — поинтересува се Франк.

— Сини. Тъмно сини. Почти лилави.

— Лилави зърна? — Аманда погледна сестра си. — Кона?

Франк беше рафиниран познавач. Тя поклати глава. Вулканичната почва на Хавай раждаше кафе със сини зърна, но тя никога не беше виждала лилав Кона сорт. Накрая все пак каза:

— Може би.

Мат преглеждаше бележките си.

— Чик е дошъл във „Флирт с кафето“, защото е видял Аманда. Той ме попита какво знам за теб. Аз не знаех нищо и с това разговорът се изчерпа — каза той и се захвана отново с картофките.

— Как се промъкна в сутерена — попита Франк. — Скрил си се в банята? И после си изчакал да си тръгнем…

— По-добре, отколкото да отварям с шперц вратата откъм улицата, като Чик. В нощта, когато Мортън го изхвърли. Така проникна вътре той.

— Имам нужда да полегна — каза Аманда и го направи. В същия миг, в сепарето. „Типично театралничене“, помисли си Франк и се премести от страната на Мат, за да й освободи повече място.

— Аманда, ако на двамата с Чик ви беше писано да сте заедно, той нямаше да е мъртъв. И казвам това с възможно най-добри чувства. — Слава богу, Чик не беше умрял в сутерена им. — Ще ми се да видя едно от тия зърна — размишляваше на глас Франк.

— Ти ли плащаш закуската? — попита Мат.

— Разбира се.

— Защото си така любезна — каза той и бръкна в джоба на джинсите си, откъдето извади книжна носна кърпичка. Внимателно я разгъна, показвайки седем тъмно сини, почти лилави зърна от вида пийбери. Зърната пийбери са малки и кръгли. Те се срещат (сравнително рядко) в природата, когато кафеената ядка съдържа само едно зърно, за разлика от обичайните две, прилепнали едно към друго откъм плоската страна. По някаква причина, плантациите в подножието на Килиманджаро в Танзания даваха реколта от робуста кафе с много пийбери зърна. Но те бяха зелени. Ароматът на сините зърна почти беше изчезнал, което означаваше, че и вкусът се беше загубил. Франк не бе виждала никога преди това нещо подобно на тях.

— Аманда, чувала ли си изобщо за виетнамско кафе? — попита тя.

Гласът на Аманда се чу слабо изпод масата:

— Не.

Франк също не бе чувала. Тя се опита да си представи топографията на Виетнам. Знаеше, че в страната има джунгли и плажна ивица, но не беше сигурна да има планини, достатъчно високи, за да се отглежда арабика. Единствените тихоокеански райони за кафе, познати на Франк, бяха Китай, Индонезия и Хавай.

— Чик ти остави кафеените зърна на теб? — недоверчиво погледна бармана тя.

— Той ги остави в сутерена.

Франк отново ги помириса. Бяха наистина странни. Тя загъна кърпичката и я прибра в своя джоб.

— Мисля, че тези зърна кафе носят лош късмет — каза Мат и при неговите думи Аманда се раздвижи.

— И ти ли си суеверен? — невярващо попита Франк. Това си беше истинска засада.

— Те със сигурност не донесоха късмет на Чик. Но може би проклятието идва от вас двете — философстваше Мат. — Може би проблемът не е в зърната, а във вас, момичета. Над главите ви има тъмен облак. Виждам го съвсем ясно. — След това потискащо изявление Мат изгледа мрачно първо едната после другата сестра. Накрая впи изпитателен поглед в очите на Франк и попита: — Ще ги ядеш ли тези картофки?

Тя бутна чинията си към него.

Беше около шест и половина, когато платиха. Аманда искаше да използва рестото, за да хвърли един И Чинг. Мат и Франк наблюдаваха отстрани. Ези, тура, тура, тура, тура и последната монета пак тура.

Аманда въздъхна:

— Планини върху земята. Планината рухва, разбивайки сигурната основа.

— Добре че И Чинг няма смисъл, иначе щях да бъда по-обезпокоена от обичайното — промърмори Франк.

В този момент Хари, синът на собственика, влезе в заведението да застъпи на смяна. Носеше дебело зимно яке и държеше последния брой на „Поуст“. Веднага щом ги видя се приближи до масата им. Не изглеждаше весел.

— Днес кафето е по-добро на вкус — обади се първа Франк.

— Повишихме качеството, преминахме на Екселсо.

Колумбийско Екселсо. И това ако е повишаване на качеството? То не се смяташе за особено висок клас кафе, откъдето и да го погледнеш.

— Наистина съжалявам — промълви Хари и подаде на Франк неделния брой на вестника.

На заглавната страница: „ИЗСТРЕЛИ В КАФЕНЕТО НА УБИЙЦИТЕ“. Тя бързо прегледа статията — написана от Пайпър Цорн, със снимки от предишната вечер — сравняваща Франк и Аманда със сестрите Борджия (авторът изказваше догадка за „вероятно отровни дози кофеин“). От материала се подразбираше, че едно посещение на „Флирт с кафето“, може да се окаже опасно за живота. Снимката на Аманда и Чик отново беше отпечатана, но този път Цорн бе прибавил и снимка на Франк, където тя изглеждаше извънредно разгневена. Ядосани собственички? Засегнати собственички? С поморавели от бяс лица?

— Мога ли да го задържа — тихо каза Франк.

— Твой е. А закуската е за сметка на заведението.

— Вече платихме — отвърна Франк.

Тримата излязоха в студената бруклинска утрин. Вятърът беше пронизителен.

— Виждаш ли? — каза Мат, сочейки нещо над главата на Франк.

Тя вдигна поглед нагоре, то беше там. Малък черен облак се носеше на около метър над нея. Тя се протегна да го докосне и в този момент той изчезна.

[1] Stepford wives — роботизирани героини от съвременна американска комедия трилър, превърнали се в нарицателно за перфектност. — Б.пр. ↑

12 глава

Аманда не можеше да спре да мисли за Чик. Какво точно му дължеше тя? Ако случилото се между тях беше довело по някакъв начин до неговата смърт… тя не искаше дори да си помисля какво означава това. Кармата й нямаше да може никога да се възстанови. Направи опит да освободи съзнанието си, медитирайки. Вдишване, издишване, слънцето, луната, вълните, скалите, пясъкът, сандък с пясък, пръст, буболечки, разлагане, смърт. Безрезултатно. Един образ изскочи пред нея: Чик, пиян и залитащ, притиснат до кафеникавата каменна стена, се опитва да се защити от Призрачния Убиец. Груба тояга на пещерен човек (първото нещо, което спонтанно си представи) разсича тъмната нощ, варварски се стоварва с глух удар върху прекрасния череп на Чик. Звук от строшена кост, хлътваща в мека мозъчна тъкан, както пльокването на камък, който потъва в размекната кал.

— Имаш землист цвят на лицето — каза Мат на Аманда, докато стояха пред Парк Плаза, решавайки какво да правят оттук нататък.

— Искам да говоря с Пайпър Цорн — съобщи Франк. — Имам големи съмнения относно неговата почтеност, но ако му обясня как и без това вече сме затънали в неприятности, може да спре да пише за нас.

Аманда поклати глава:

— На Клариса няма да й се хареса.

Франк погледна директно към Мат:

— Не съм сигурна, че одобрявам стратегията на Клариса в този пункт. Единствено в този пункт. Иначе тя прави невероятни неща за нас, които аз оценявам дълбоко и безрезервно. А ти — сега Франк говореше на Аманда — ще направиш така, че Клариса да научи това, което казах сега, веднага щом се разбере къде съм отишла. Надявам се Цорн да работи в неделя.

С усилие на волята Аманда си възвърна обичайното изражение и каза:

— Мисля да отида и да отворя кафенето.

— Мат ще се справиш ли сам да отвориш днес — попита Франк и след като той кимна утвърдително, продължи: — Аманда, защо не се отбиеш в Мунбърст и да поговориш с Бенджи? Явно той е познавал Чик най-добре. Може бе, ако разговаряш с някого ще ти олекне.

По-малката сестра остана трогната.

— Това наистина ще помогне — каза Аманда. — Трябва да призная, че съм изненадана.

— Не предполагаше, че мога да притежавам и капка състрадание?

— Не състрадание — отвърна Аманда. — Търпение.

— Нямам време за непрекъснатите ти чакра блокажи.

— По всичко личи, че нямаш. И докато сме още на темата, винаги съм наранена, когато ме пренебрегваш с такава лекота.

— Сега пък аз съм изненадана — каза Франк.

— От какво?

— Изненадана съм, че те карам да се чувстваш така.

Двете сестри млъкнаха, не сваляйки поглед една от друга, с отпуснати ръце; дъхът им се заскрежаваше и се срещаше по средата между тях, преди да изчезне във въздуха. Аманда неистово желаеше прегръдка. Съвсем ясно виждаше как повърхността на наложените от Франк (или поне такова бе убеждението на Аманда) сърдечно сдържани отношения се е пропукала, разкривайки отдолу следа от нещо истинско и дълготрайно. Аманда знаеше, че ако се доближи и се опита да разшири пукнатината, Франк може да се отдръпне и да я зазида отново.

— След като вече официално съм поканен в апартамента ви, дали ще мога да си изпера дрехите? — попита Мат.

— Моля те, направи го — каза Франк.

— Можеш да вземеш назаем някакви чисти чорапи междувременно — предложи Аманда.

— Посланието е прието.

Франк пое към входа на метрото на Кларк стрийт. Аманда и Мат се загърнаха в дрехите си възможно най-плътно и се отправиха към „Флирт с кафето“.

Аманда потръпна леко, докато вървяха и си закопча палтото до под брадичката.

— Днес е мразовито — каза тя.

— Не обичам да водя банални разговори — отвърна Мат.

— Да говориш за времето не е банално. — Настроенията се променяха заедно с вятъра, топлината или влагата във въздуха. Ясната синева на небето. Колко пъти една слънчева сутрин беше карала цялото й същество да се чувства приповдигнато? — Фермерите смятат, че времето е много важно.

— Бях сериозен преди малко, когато ти предложих да излезем някой път двамата.

Аманда се опита да смени темата.

— Не ти ли се струваше Патси леко напушен тази сутрин. Долових определено миризма на марихуана.

— Нито пуша, нито мога да помириша — рязко отговори Мат.

С това разговорът приключи. Те вървяха в мълчание, което според Аманда беше много по-добре, отколкото да отклонява предложенията му. Не че намираше Мат за отблъскващ. Тя просто не можеше да мисли за нови срещи, преди да освободи съзнанието си от Чик. Освен това те работеха заедно. И Мат нямаше никакви пари. При цялата й духовност и чувствителност, и нагласата да вижда доброто у всеки, Аманда все пак държеше на определен стандарт. Не беше задължително мъжът да е богат. Дори не беше задължително да има постоянна работа. Но ако той не можеше да плати една вечеря, Аманда не би му обърнала внимание.

Като пристигнаха, по-малката сестра връчи на Мат ключовете за решетката и входната врата на кафенето. После надникна през прозореца на Мунбърст. Изглеждаше отворено, но не се виждаше никой вътре. Аманда почука на прозореца и зачака. След цяла вечност на смразяващия студ, или поне на нея така й се стори, тя забеляза Бенджи Мортън да се носи по улицата с връзка ключове в ръката. Той дори не я погледна, докато отключваше. Бенджи отвори, пристъпи вътре и задържа вратата, за да влезе и тя. Като истинска дама (и придържайки се към правилото, че мъжът трябва да направи първата крачка), Аманда не би влязла без устна покана.

— Ще влизаш ли или не? — попита Бенджи.

Тя се усмихна мило, преброи до три и влезе, без да каже нищо.

Мортън свали простоватото си яке. Отдолу остана по обичайната униформа — панталон с белезникав цвят, дънкова риза и вратовръзка. Аманда трябваше да признае, че беше привлечена от току-що измитата му сурова физиономия и червената коса, но никога не беше откликвала на този импулс — Франк не би понесла сестра й да излиза с врага. Аманда не беше убедена, че самият Бенджи наистина въплъщава злото. Но омразата на Франк към всичко свързано с Мунбърст, не позволяваше на Аманда да го опознае по-добре.

Поради тези хладни отношения й беше още по-трудно да влезе сега вътре и да поведе разговор на болезнена тема (поне за нея беше такава, тя не би гадала как се чувстваше Бенджи след смъртта на Чик).

Мортън остави връхната си дреха върху тезгяха. Аманда отбеляза, че беше започнал да се закръгля. Би могъл да прави упражнения, но коя беше тя, че да преценява? В пълно мълчание, Бенджи я подмина и заставайки пред компютъризираната си каса, започна да натиска копчета. Тя се покашля. Той не вдигна поглед. Изглежда, че не искаше да има нищо общо с нея. Толкова неучтиво! Франк може и да се беше държала с него грубо, но Аманда винаги бе вежлива с Бенджи. Да не говорим, че тя самата не беше свикнала да е пренебрегната от мъжете.

Неговата арогантност я раздразни. Тя погледна менюто на стената и прочете:

— Арабско Мока-Ява. Класическа комбинация. Най-старата смеска. Една част мока кафе от областите на Йемен близо до Червено море. Две части явайска арабика от Индонезия.

— И какво от това? — попита той.

Без да се впечатли от враждебността му, Аманда примигна с клепки и каза невинно:

— Ява не е произвеждала от десетилетия качествено арабика кафе.

— Е, и?

— Мислех, че Мунбърст предлага само първокласна арабика — каза тя меко. — Или поне така е упоменато в брошурата ви. — Аманда изтегли една диплянка от поставката пред касата и я вдигна високо.

— На никого не му пука, Аманда. — Бенджи затвори касовия апарат. — Да не мислиш, че всеки нещастник на улицата дава и пукната пара какво има в кафето? Клиентите ни искат просто то да е горещо и силно. И точно това им предлагаме ние. Мунбърст може да обяви, че продава Малибу Бийч Бленд и хората ще го купуват. Ето тази подробност, ти и сестра ти отказвате да разберете. Клиентите не държат да бъдат познавачи. Това изисква време. Усилие. Умствен труд. В Мунбърст мислим ние, вместо купувачите.

Той беше толкова ядосан. На нея? Аманда каза:

— Цялата тази отрицателна енергия е пагубна за здравето ти.

Бенджи дори не я погледна. Той надраска нечетливо нещо в някакъв ордер.

— Сигурен съм, че не грижа за здравето ми те води тук в такъв час. Какво искаш? Бързо, защото съм зает. — Той остави папката и започна да изпразва пакети с кафе на зърна в гигантската и шумна машина за мелене на кафе.

Аманда беше изоставила вече всяка надежда да установи нормален контакт с Бенджи. С усилие устояваше на откритата му и силна неприязън.

— Ти се отнасяш наистина зле с мен, Бенджи — каза тя.

— Ти започна да се заяждаш. Може и да се държиш сякаш си ефирна снежинка, вълшебна принцеса, твърде деликатна за този свят, но истината е, че ти си също толкова противна, колкото и сестра ти.

Набързо скалъпена, персонална критика, а и напълно невярна. Тя не бе дошла за това. Не се опита да скрие сълзите си и те бликнаха неудържимо. Аманда хлипаше и цялото й тяло потръпваше. Покри лицето си с ръце, клекна на пода и остави на плача да се излее.

— Страхотно! На всичкото отгоре и истеричка. Просто страхотно — въздъхна Бенджи.

Аманда зарида още по-силно. Той изсумтя и после коленичи до нея.

— Спри да плачеш. Трябва да спреш. Женският плач ми действа като ледена висулка забита в окото. Съжалявам. Не го мислех. Ти си много мил човек. Не си снежинка. Виж, аз имам лични проблеми. Не трябваше да си го изкарвам на теб. Моля те, спри да плачеш. Непоносимо е. Ще направя каквото пожелаеш. Какво искаш да направя? Само ми кажи.

Аманда хлъцна и си пое въздух:

— Каквото пожелая?

— Точно така.

— Разкажи ми за Чик.

Цялото тяло на Бенджи се напрегна. Аманда можеше да види как се стягат мускулите на бедрата му.

— Кой Чик — попита той.

— Бенджи, знам, че ти беше приятел. Просто искам да науча малко повече за него. Какво представляваше той? Дали стоеше дълго в банята под горещата вода или си вземаше бързи студени душове? Каква храна предпочиташе? Смееше ли се много? Кажи ми каквото знаеш. Чувствам се, сякаш имам дупка в сърцето, която може да се запълни само с информация за Чик. Имам нужда да го опозная, което щях да направя, ако не го бяха убили.

Бенджи се изправи, оставяйки Аманда сама на пода.

— Аз също не успях да го опозная.

— Тогава би ли да ми дал телефонния номер на Берт Тиърни във Виетнам? — помоли тя. Може би техният общ приятел щеше да разговаря с нея.

— Какъв Берт? Не познавам никого във Виетнам.

— Защо лъжеш?

Вратите на Мунбърст се отвориха. От мястото, където се намираше на пода, Аманда вдигна поглед, за да види двама мъже: полиестерни костюми, трите лъскави копчета закопчани, тефтери в ръцете. Полиция. Единият от тях, онзи с мустаците, попита:

— Бенджамин Мортън?

Бенджи кимна и тогава другият с брадата му хвана отзад ръцете и на мига го закопча с белезници. Мустакатият се обърна към Аманда:

— Коя сте вие? И защо плачете? Нарани ли ви този негодник?

— Влезе ми прашинка в окото — отвърна тя.

— Име.

— Аманда Грийнфилд.

— Хубавата собственичка.

— Не бих казала хубава — изчерви се тя.

— А аз бих — намеси се ченгето с брадата.

— Е, Аманда — продължи мустакатият, — вие вече официално не сте заподозряна в убийството на Петерсън.

— А бях ли изобщо официално заподозряна?

— Единствено за пресата — отговори брадатият. — Хайде, Мортън. — И той изведе Бенджи.

Недоволна от развитието на нещата, Аманда се изправи и попита:

— Къде го водите?

— Свързана ли сте с този мъж? — обърна се брадатият.

— Питате като разследващ случая или от лично любопитство?

— Пастели, достатъчно! — извика ченгето с мустаците на партньора си, а след това обясни на Аманда: — Водим мистър Мортън в участъка. Появи се свидетел и трябва да направим разпознаване с него.

— Да свидетелства за какво?

Ченгетата се спогледаха, сякаш Аманда беше невероятно тъпа. Брадатият накрая каза:

— Мортън е обвинен в убийството на Чарлз Петерсън.

Точно това, което се страхуваше, че ще чуе. Мозъкът й отказваше да приеме идеята: Бенджи, арогантният съсед, не би могъл да извърши жесток акт на насилие срещу мило същество като Чик. Лицето на Бенджи беше побеляло. Изглеждаше, като че ли всеки момент ще припадне. Двамата го поведоха пред тях с няколко отработени подбутвания. Аманда ги последва, не знаейки какво друго да направи.

Ченгетата натиснаха главата на Бенджи надолу, за да го вкарат в полицейската кола. Беше около шест и половина. Въпреки ранния час, солидна тълпа наблюдаваше как управителят на Мунбърст попада в прегръдката на закона. Изведнъж Монтагю стрийт се задръсти с очевидци, всички очи вперени в Бенджи, който беше обвинен.

Вече седнал в колата, той извика:

— Аманда, ако приятелството ни значи нещо за теб… — (Тя беше сигурна, че за него не значи нищо.) — … остани отпред и изчакай персонала да се появи, за да могат да отворят заведението.

— Къде са ключовете? — попита Аманда.

Ченгетата затръшнаха вратата на колата и тя успя да прочете по устните на Бенджи, гримасничещ зад стъклото, че ключовете са на бара. Точно когато му кимна колата потегли.

Аманда влезе в празния Мунбърст. Заключи отвътре. Все още беше в шок от арестуването на Бенджи. Но дори и след като бе застанала лице в лице с действителността, нейното всичко виждащо и всичко знаещо трето око отказваше да повярва, че Бенджи е виновен. Тя не знаеше откъде идва тази интуиция, но й се доверяваше. Въпреки нейното шесто чувство, мистерията около Чик бе свила стомаха й на топка. Щом Бенджи не можеше да й помогне да се свърже с Берт Тиърни във Виетнам, трябваше да се справи сама.

В най-добрия случай, прецени тя, оставаха около петнайсет минути до ПЧПБ (приблизителния час на пристигане на бармана). Тя започна да ровичка под тезгяха (бедният Бенджи си беше забравил якето отгоре). След като не откри нищо, мина във вътрешната част на Мунбърст, където се намираше офиса на Бенджи. Започна да превърта връзката с ключове, опитвайки всеки един и губейки ценно време. Сърцето й се блъскаше бясно в гръдния кош. Най-накрая успя да отключи вратата. Пространството вътре бе не по-голямо от тоалетна. Но в тази дупка без прозорци бяха побрани бюро, компютър, телефон и шкаф с етажерки. И разбира се азбучник с телефонни номера.

Аманда превъртя на буквата Т. На картончето най-отгоре стоеше Тиърни. Бързо надраска номера върху самозалепващо се листче и го прибра. Погледна часовника си. До ПЧПБ: осем минути. Обаждане до Виетнам сигурно би струвало цяло състояние. Тя седна на стола на Бенджи и набра интернационалния телефонен оператор.

След първото позвъняване се обади мъжки глас:

— Курортът Силвър Коуст.

Аманда с облекчение установи, че мъжът говори английски.

— Берт Тиърни, ако обичате.

— На телефона.

Тя се сгърчи от смущение.

— Здравейте, мистър Тиърни. Казвам се Аманда Грийнфилд. Обаждам се във връзка с Чик Петерсън.

— Да — насърчи я гласът.

Аманда изведнъж си даде сметка, че на нея се пада неприятната задача да съобщи на този мъж, как приятелят му е бил убит, а другият му приятел, Бенджи Мортън, е обвинен в това убийство.

— Ало? Още ли сте там? — чу се от телефонната слушалка.

— Обаждам се от офиса на Бенджи Мортън — започна тя, без да знае как да продължи този ужасен разговор.

— Свържи ме тогава с него, ще бъдеш ли така добра, сладурано?

— Той не е тук точно сега, той е…

— Сигурно го задържат на разни заседания по цял ден. Между нас да си остане, никога не съм мислил, че Бенджи Мортън ще стане вицепрезидент на търговския отдел за международни продажби на Мунбърст. Невероятно. В колежа не беше точно от тия, за които си сигурен, че ще преуспеят.

За какво по дяволите изобщо говореше този мъж?

— Извинявам се, не знам как да го кажа.

— Искате препоръки за Чик? Съгласен съм, неловко е да питате дали даден човек е читав или не. Просто кажете на Бенджи, че Чик е свестен. Напипахме нещо истинско тук. Изцяло нова идея. И предайте на Бенджи, че там откъдето дойде онова, има още много.

На външната врата се потропа. Аманда се стресна и запрати слушалката през стаята. Едвам успя да я хване и да каже: „Трябва да тръгвам“, преди да затвори.

Тя си пое няколко пъти дълбоко въздух и стана. Появявайки се от офиса, тя видя млада жена с джинси и пухено яке да наднича отвън през витрината. Аманда заключи вратата на офиса с треперещи ръце и отиде при външната врата. Отключи я и излезе от Мунбърст.

Момичето на улицата едва ли беше на повече от осемнадесет.

— Вие не работите ли в съседното кафене? — попита то.

Аманда подмина въпроса. Тя заключи Мунбърст отвън (вените на челото й почти изхвръкнали от напрежението) и каза:

— Бенджи имаше спешна работа. Той ме помоли да предам посланието на персонала.

— Какво послание? — попита скептично момичето.

Аманда изчисли кармичната тежест на това, което се канеше да извърши, и все пак реши да продължи:

— Кажи им, че Мунбърст е затворен до следващо нареждане.

Тя направи три големи крачки до края на тротоара и метна връзката с ключове в шахтата на уличната канализация.

13 глава

Преди по-малко от година Франк беше ползвала метрото всеки работен ден, за да стигне от апартамента си в Гринич Вилидж до офиса в центъра на града, и обратно. Сега тя беше МТ, някой, който трябва да прекоси Моста или Тунела, за да се озове в Манхатън. Франк никога не беше смятала бруклинчани за истински МТ, въпреки че технически попадаха в тази категория. Но всеки път щом споменеше, че отива в Бруклин, всичките й бивши колеги и познати от Ситито реагираха, сякаш тя заминаваше за някоя ферма.

В последно време Франк рядко припарваше в Манхатън. Пътуването по линията на двойката от Бъроу Хол в Бруклин до Таймс Скуеър върна спомени, някои от които приятни. Беше седем сутринта и вагонът бе почти празен. Франк стоеше права, хванала алуминиевата дръжка над главата си, вцепенено вторачена в рекламите по стените на вагона. Отидете до Зоологическата градина на Бронкс, посетете Детския музей на науката, заведете цялото си семейство в Хейдън Планетариум. Нито една от тези дестинации, нямаше нещо общо с нейния живот. И по всяка вероятност, никога нямаше да има. По-лесно можеше да си представи, че върви по опънато въже в цирка, отколкото да се види омъжена с деца.

Франк реши да си приготви реч. „Клариса, знам, обсъждахме ролята на Пайпър Цорн в съживяването на «Флирт с кафето». Но не мога да се отърва от мисълта, че това е голяма грешка, която ще съсипе живота ми.“ Прекалено параноично.

„Клариса, знам, че не одобряваш, но трябва да си кажа мнението — това е моят бизнес все пак, и аз имам право на вето.“ Твърде полемично. Или може би: „Бях така зарадвана от материала на Цорн, че реших лично да го поздравя за сензационното представяне на малкото ни кафене. Надявам се да нямаш нищо против, задето първо не обсъдих посещението си с теб. Чувствах се, не знам как да го обясня, вълнуващо и опасно за първи път в живота си, и реших да действам“. Забрави това. Клариса никога няма да се хване.

Франк бе раздразнена от факта, че трябва да се оправдава заради различие в мненията с Клариса. Преди винаги бе успявала да отстоява собствените си възгледи, колкото и мрачни и сурови да бяха. Защо като станеше въпрос за Клариса и Франк се изпълваше със съмнения? Защото го приемаше лично. Ако не държеше да са приятелки, професионалните отношения с Клариса биха били много по-прости.

Не беше необходимо да се подготвя за разговора с Пайпър. Понеже не беше обвързана емоционално, тя знаеше, че ще бъде бърза и остра като хладно оръжие. Офисът на „Ню Йорк Поуст“ се намираше на Таймс Скуеър. Франк слезе на спирката на Бродуей и Четиридесет и първа. Преди вестникът се помещаваше на Саут стрийт в долния край на Манхатън, но журналистите и репортерите се преместиха в Горен Манхатън и сега се бяха установили в съседство с „Ню Йорк Таймс“ и издателството Конде Нает (Воуг, Венити Феър и Мадмоазел, заедно с още други). Самият Таймс Скуеър се беше променил през последните няколко години. Виждайки го сега, облян в утринната светлина, Франк беше едновременно поразена и обезпокоена от промяната. Всички салони прожектиращи порнофилми бяха изчезнали, заменени от бродуейски продукции като Крал Лъв и Брилянтин (въпреки че и от тези две имена биха излязли страхотни порно заглавия). Нито един боклук, в преносен и в буквален смисъл, не се въргаляше по улицата. Дузина, ориентирани към туристите, ресторанти бяха подменили долнопробните заведения за бързо хранене и кръчмите. Плейланд — някогашният всеизвестен център на малолетната проституция в Ню Йорк, беше превърнат в магазин на Уолт Дисни.

От другата страна на улицата Франк забеляза огромен Върджин Мегастор. До него Ол Стар Кафе (някакво си кафене — тя се зачуди дали изобщо им е известно какво означава разнообразие в предлагането). Един Мунбърст на ъгъла, допълващ картината, почти проби балончето с малкото останала надежда на Франк. Ако се наложеше да се откаже от заведението, какво друго й остава? Какво да покаже и обяви за нейно творение? Тя ще бъде изгубена без кафенето си — котвата, която я крепи. Изведнъж й мина мисълта, че съществуването й би било по-осигурено, ако вложеше капитали в различни начинания. Какъв би могъл да е нейният план Б? За миг си представи как плаче на рамото на Клариса, след като проектът „Флирт с кафето“ е пропаднал, а блондинката я гали успокоително по косата, уверявайки я, че ще бъде винаги до нея.

Потънала в тези сладко-горчиви мечтания, тя влезе в зданието, където се помещаваше ежедневникът. Вестникарска будка във фоайето предлагаше цялата съществуваща преса, но на очи се набиваха най-вече изданията, чийто офиси се намираха в сградата. Франк потърси Цорн на информационното табло. Шестнайсети етаж. Тя се качи необезпокоявана, тъй като липсваше охрана при асансьора. Плъзгащите му врати се отваряха директно към помещението на редакторите. В сравнение със спокойствието на фоайето, в информационния отдел цареше хаос (пресата на града никога не спеше). Мъже и жени от различни възрасти забързано сновяха като мишки в лабиринт, само че с костюми. Франк ги взе за редактори. Мъже и жени от всички възрасти лентяйстваха по бюрата си като едни по-спокойни мишки с джинси. Франк ги взе за репортери, които току-що са приключили материалите си. Тя беше впечатлена от пъстротата на персонала — не само облеклото и възрастта, но и етническата им принадлежност. В света на списанията, преобладаващото мнозинство от пишещия и редактиращия състав бяха бели жени между двадесет и пет и петдесет. Или поне това показваше опитът на Франк, а тя беше писала материали за две лъскави женски списания, преди да се премести в „Букмейкърс Монтли“. По принцип, работещите в едно списание, бяха отражение на своята целева група читатели. Вестниците обаче, особено ежедневниците, трябваше да разполагат с най-различни служители, за да привличат по-широка аудитория. Това изглеждаше по-здравословно и не толкова изолиращо. На Франк й хареса и тя се остави да бъде погълната от динамиката на помещението.

Млад мъж се сблъска с нея пред вратите на асансьора. Тя го помоли да й покаже къде се намира бюрото на Пайпър Цорн. Той изглеждаше извънредно недоволен, че трябва да извърши с палеца си малко упражнение наляво. Франк му благодари толкова любезно, та чак му досади. Наложи й се да зададе същия въпрос още няколко пъти, преди да открие мястото на Пайпър в бъркотията от компютри. Бюрото се намираше в ъгъла на стаята. Не в отделна ъглова кабинка, а просто завряно в дъното, като че ли беше почти, но не напълно, забравено. Тя седна на въртящия се стол да го изчака. Клариса не й излизаше от главата. Зачуди се дали и блондинката няма да се отбие да види Цорн. Надяваше се, че това няма да се случи. Чак за такова предизвикателство не беше подготвена.

Франк си погледна часовника. Чакаше вече петнайсет минути. Може би Цорн не смяташе да идва на работа този ден. Реши да му даде още половин час. Започна да ровичка по бюрото, за да убива време. Тя хвърли поглед на бележките му, но листата бяха изписани с нечетливи драскулки. След това използва телефона на бюрото му и набра домашния си номер, за да провери дали няма съобщения. Първото: „Клариса се обажда. Погледни днешния «Поуст». Не е ли велико? Ще се видя с вас довечера към шест“. Дотогава Клариса вече щеше да е разбрала за сблъсъка й с Цорн. Франк се люшкаше между нетърпеливото очакване на срещата с Клариса и страха от нейното презрение. Тя беше толкова погълната от тези чувства, че почти пропусна второто съобщение: „Здравей, Франческа. Уолтър е. Не мога да спра да мисля за теб. Трябва да те видя отново, колкото е възможно по-скоро. Ще мина през «Флирт с кафето» тази вечер. Може да излезем да хапнем заедно. Чао до тогава“.

Точно когато машината й съобщаваше, че няма повече съобщения, Франк обходи с поглед помещението и вниманието й се спря на един мъж в гръб, застанал до ксерокса. Беше строен с дълги крака. Косата му бе със същия цвят като тази на Уолтър. Той се обърна в профил. Имаше добре оформени бакенбарди. Франк затвори очи. Когато отново ги отвори мъжът беше изчезнал. Невероятно на какво е способен човешкият мозък, помисли си тя. Да чуе гласа му беше достатъчно, за да проектира неговата външност върху мъж с подобни черти.

Телефонът на Пайпър иззвъня. По рефлекс Франк вдигна слушалката и почти каза: „Барни Грийнфилдс“. Но преди да може да продума каквото и да е, женски глас изписка: „Добре, Цорн. Дължиш ми едно хубаво прекарване. Искам цветя. Сладки лакомства. Стая в хотел. Искам романтика. Комплименти. Трябва да ми казваш, че съм красива на всеки петнадесет секунди. Искам да си с отворени очи, докато ме целуваш, и да го направим на светнато. И да повтаряш името ми отново и отново. Ясно ли е?“.

Франк каза дрезгаво:

— Съжалявам…

Жената я прекъсна.

— Не съжаляваш и няма да се измъкнеш. Токсикологичните резултати на Чарлз Петерсън се анализират за потвърждение, но предварителните сведения показват, че причината за смъртта е удар по главата. Но дори и без черепната травма, той е щял да умре в рамките на един час от свръхдоза кофеин. Според рапорта, за да има такова високо ниво на кофеин, той би трябвало да е изпил сто чаши кафе за един час. Токсичната доза причинява пълна парализа на тялото — рядко срещана ответна реакция на необичайно високите стойности на кофеина в кръвта. Веднъж, след като Петерсън е преминал границата, мускулите му са се вдървили напълно и ако не е бил убит, е щял да умре от спиране на сърцето. Толкова по този въпрос. Очаквам да ме вземеш тази вечер от нас в осем. Ако ме изпързаляш, ще се обадя на полицията, че си откраднал медицинските доклади. И не забравяй цветята. Да бъдат хубави. Ако се появиш с карамфили, си мъртъв.

Жената затвори. Франк се огледа, за да се увери, че никой не я наблюдава, и натисна бутона за обратно набиране на номера, от който се бяха обадили. Трябваше да обясни на жената какво се беше случило, ако изобщо беше способна да обели и дума. Някой вдигна при първото позвъняване. Мъжки глас каза: „Моргата“. Франк постави обратно слушалката.

Цорн поддържаше интимни отношения с източниците си. Какво би казала Клариса, ако знаеше, че той разменя секс за информация? Що за жена беше асистентката от моргата, че да желае така силно Цорн? Чик Петерсън със свръхдоза кокаин? Франк не беше чувала досега за такова нещо. Беше ли възможно причината да е в някое от нейните кафета? Тя се сети за лилавите пийбери зърна в джоба си, които й беше дал Мат. Те биха могли да са смъртоносни. Трябваше да обмисли всичко и може би да ги занесе в полицията. Последните моменти на Чик трябва да са били ужасни: да бъде пребит без да има сили да се защити. Мозъкът на Франк започна като компютър да обработва и класифицира информацията. Това беше поредното нещо, което щеше да запази в тайна от Аманда. Сестра й и без това бе достатъчно объркана. С какво щяха да й помогнат истинските обстоятелства около смъртта на Чик? Не за първи път, Франк трябваше да поеме тежестта сама. Негодуванието се надигна в нея, но Франк както винаги сподави яда си.

Веднъж получил доклада за смъртта на Чик, Цорн можеше наистина да се развихри в атаките си срещу „Флирт с кафето“. Достатъчно беше да доразвие измислицата за Сестрите Борджия и отровните напитки. Един разговор с Франк в този момент щеше само да подхрани въображението му. Тя трябваше да се махне веднага (беше отчасти облекчена, че няма да й се наложи отново да кръстоса сабя с Клариса). Като се изправяше да си тръгва, Франк забеляза до бюрото на Пайпър малка етажерка с книги. В началото й се стори, че първият ред съдържа пълното издание на някакви съчинения. Тя хвърли поглед отблизо. Всичките облечени в черно корици бяха екземпляри от една и съща книга, роман със заглавие „Докът на убийствата“. Беше публикуван от едно от най-евтините издателства в Ню Йорк — Шотгън Прес. Името на автора: П. Е. Цорн.

Гледай ти! Пайпър беше написал, както се оказва, някакъв тайнствен роман. Франк извади една от еднаквите книги на етажерката. Дебела 450 страници. На задната корица произведението беше определено като „наситен и мрачен поглед към суровите дни на великата касапница в Ню Йорк“. Великата касапница? Кога се беше случило това? Малко по-надолу беше препечатан и отзива от Букмейкърс Монтли: „Едно… четиво с дълбока… цялостност. В книгата оживяват… ярки… характери и… шокиращо… насилие“. Местата с изпуснатите думи казваха всичко. Ако рецензиращият беше написал „едно изключително досадно четиво“, на задната корица на книгата щеше да стои „едно изключително… четиво“. Франк можеше само да гадае какво в действителност беше ревюто на книгата. Дори собствените си рецензии не успяваше да разпознае, след като ги сложеха на задните корици.

Тя се огледа (никой не я наблюдаваше) и отгърна в началото: „Глава първа — Кланиците на доковете призори. Работниците, опаковащи месото, повалиха грамадното прасе, което беше все още живо по някакви нечестиви причини, понятни само на господ. Веднъж, след като приключеха с него, този шопар щеше да запълни цял фризер, мислеше си Сами, едноръкият енергичен колач, който имаше сметки за уреждане с профсъюзите, а и с шефа си. Най-накрая силно набъбналото затлъстяло сърце на животното започна да изпомпва от дълбоките разрези във врата галони гъста кръв, която изтичаше в канала. Поли избърса чело с вързаната на главата му потна, кървава и омазана с вътрешности кърпа, и каза на Сами: «По-добре не може да стане».“

Франк изпусна книгата в скута си. О, мили боже! Тя беше чела тези редове и преди. Погледна отново заглавието. Майко мила!

Няколко дни след смъртта на родителите си, Франк обяви в Букмейкърс Монтли, че напуска. Шефът й я помоли да рецензира още няколко книги, преди да си тръгне. Освен че имаше нужда от работна ръка, той се надяваше прочитането на два-три нови романа да отклони за малко мислите й от трагедията. Ревютата, които написа през онази седмица, бяха едни от най-добрите й работи. Беше се почувствала по-свободна от когато и да било, пишейки, сякаш се намираше във вакуум, сякаш критиките й никога нямаше да бъдат прочетени. Особено от авторите на книгите. По онова време романът на Пайпър носеше заглавието „Убийство в кланицата“. Повествованието съдържаше толкова подробни, натуралистични и гротескни описания на клане, че чак да ти се обърне стомаха. Франк наистина беше повърнала след пасаж за изцеждането на кръвта от една крава. Месомелачки, шишове за месо, разфасована човешка плът, кренвирши от човешко месо. Цялата книга беше ненормална и отвращаваща. Единствената причина, поне според нейните представи, която би накарала някой да издаде този роман, можеше да бъде предизвикването на силен шок. Но четивото не притежаваше нито сила, нито шок, нито каквото и да било друго достойнство.

Франк беше написала унищожителна рецензия, която буквално настояваше авторът да бъде пъхнат в затвора. Така приключиха отношенията й с този текст. Книгата явно беше издадена — тя държеше копие от нея в ръцете си — но така и не беше попаднала в класациите. Каквато е съдбата на повечето книги, между другото.

Франк върна обратно томчето на място. Искаше й се да избяга, да тича без да спре. Пайпър Цорн беше човекът с Кланицата. Това зловонно и лепкаво произведение беше продукт на извратения му мозък. Поне сега знаеше защо се е захванал с нея. Лоша рецензия в Букмейкърс Монтли не беше смъртоносна целувка за една кариера, но можеше да нанесе поражения, особено върху самочувствието на един писател. Нима всички дяволски сили се бяха обединили срещу нея през последните две седмици? Никога ли нямаше да се промени жалкото й съществуване? Трябваше веднага да се махне от това място. Тя хукна към асансьорите. Цорн можеше да бъде опасен враг — още по-основателна причина да го избягва. Франк се молеше никой да не му каже, че една от сестрите Борджия почти половин час е седяла на бюрото му и е вдигала телефона.

Франк стигна до метрото за секунди. Трябваше да се прибере в безопасния и нормален Бруклин. Щеше да търчи нагоре-надолу по перона, ако влакът не беше дошъл веднага. Щеше и във вагона да снове напред-назад, ако не беше претъпкан. Без да знае нито къде да отиде, нито какво да прави с нервната си превъзбуденост, Франк получи гениално просветление. Когато влакът спря на Четиринайсета улица и Юнион Скуеър, тя слезе, излезе от метрото и продължи да тича на изток. Няколко пресечки по-надолу зави на юг, а после отново се отправи на изток с бавен джогинг.

Беше останала без дъх, когато някъде около Първо Авеню, уморена установи, че нервността й почти е изчезнала. Порто Рико, магазин за продажба на дребно на кафе и чай, все още не беше отворен. Франк тропа по вратата, докато отвътре не се появи Брент. Той присви очи зад кръглите като на Джон Ленън очила. Имаше дълга коса, вързана отзад с кожена лента. Носеше многобройни плетени гривни. Облеклото му беше като извадено от шейсетте години, макар Франк да подозираше, че той старателно и педантично си купува нови дрехи, изглеждащи автентично. Брент беше от Сиатъл, родният град на кафето за ценители. Преди десетина години той се беше опитал да отвори кафене, което да се конкурира със Старбъкс. И печално се провали. Тогава реши да дойде в Ню Йорк, където хората правеха или купуваха каквото и да е, стига да се смята за готино. Брент беше изгубил всичките си пари покрай сиатълското фиаско, затова прие работата в Порто Рико с надеждата някой ден да отвори собствено кафене.

Това така и не се случи. Не че Брент беше огорчен. Той изглеждаше доволен да стои в малък магазини, заобиколен със специални сортове кафе от цял свят, които да продава на познавачи с вкус. Брент пусна Франк да влезе и заключи след нея.

— Спешна нужда от кафе? — попита той.

Както обикновено Франк беше замаяна от аромата в миниатюрното помещение. Многобройни двадесет паундови чували от грубо платно пълни с кафе задръстваха пода. Беше почти невъзможно да се провреш между тях, толкова плътно бяха наредени. Ноздрите й попиха уханието и всичките й тревоги се изпариха. Кафето беше нейният опиат, а Порто Рико — нейната китайска пушалня за опиум.

— Имах нужда от това — пое дълбоко въздух тя. — Какво приготвяш в момента?

Той се усмихна:

— Нещо, което може да затрудни дори и теб, Франческа. — Той й наля една чаша от кафето, направено във френската преса.

Тя вдъхна аромата. Ухаеше така божествено, че почти се просълзи. Благоговейно отпи от течността. Първото усещане върху езика — богат и плътен вкус. Елегантни нюанси, докато го преглъщаш. Леко тръпчив послевкус.

— Коста Рика — каза тя, вдъхвайки отново. — Областта Тазура. — Тя отпи. — Плантацията Трес Риос.

Изпълнен с възхищение, Брент все пак поклати отрицателно глава.

— Почти уцели.

Не можеше да е сбъркала.

— Дота? — опита пак тя. Това беше друга плантация в Тазура.

— Абсолютно точно.

— Прясно?

— Не би могло да бъде по-прясно.

— Ще взема пет паунда.

Брент откри чувала с костариканското кафе. Докато отмерваше количеството, Франк каза:

— Ако успея да те затрудня с един въпрос, о, властелине на кафето, ще получа ли отстъпка в цената?

— Ако наистина успееш, костариканското ще бъде безплатно.

— Значи си голяма работа, а?

— Каквото и да си чула, всичкото е вярно — засмя се той.

Франк извади лилавите виетнамски зърна. Брент запечата плика с нейната поръчка, преди да разгледа малкото вързопче.

— Сурови зърна? — попита той. — Ако си ги вкарала нелегално, ще те докладвам на митническите власти. — Шегуваше се. Изобщо не беше близък с митничарите на летище Кенеди. Взе едно от кафеените зърна и го помириса. — Може ли? — обърна се към нея и след като тя му кимна, той го пъхна в устата си.

— Пфу — изсумтя Брент, докато дъвчеше, — ниско качество, откъдето и да го погледнеш. Определено робуста или либерика. Пийбери. Висока киселинност. Никакъв аромат, въпреки че може просто да е престояло. — Франк можеше да види как езикът му изучава новия вкус. — Този цвят. Досега не бях срещал подобно нещо. А аз съм виждал почти всичко. — Той я погледна удивено. — Откъде го взе?

— Нямам представа.

— Това не е окончателният ми отговор, но трябва да предположа, че зърната са от хибридна култура и са отгледани в контролиран район.

Франк кимна с глава:

— Планински, ако не се лъжа.

Той премлясна с уста, за да усети по-добре остатъчния вкус.

— Независимо къде е расъл, този сорт не е култивиран да дава приятно на вкус кафе. Зърната са всичко друго, но не и вкусни.

— Че има ли друга причина да отглеждаш кафе? — попита Франк. За нея ароматът беше всичко.

— Кафеените зърна са прекрасен, естествен източник на кофеин. А тези зърна са направо като камшик. — Той взе още едно от лилавите зърна и го разгледа. — Все още не се признавам за победен. Сигурна ли си, че не са добивани в оранжерия?

— Не съм сигурна в нищо — отвърна тя, — освен че са импортни. Незаконно вкарани или каквото и да е там.

Брент върна обратно зърното в кърпичката. Тя я загъна и си я прибра в джоба. Пликът с костариканското кафе стоеше самотно до касовия апарат. Франк се протегна да го вземе.

— Не бързай толкова, Франческа. Все още не съм отговорил.

— Не те пришпорвам.

— Признавам, гатанката си я бива. Но по принципа на елиминирането, базиращ се върху вкуса, цвета и фактът, че е хибрид, ще трябва да предположа…

— Чакам — потропа с крак Франк.

— Виетнам — каза накрая той.

Франк явно се беше опулила, защото той се засмя и каза:

— Изражението ти ми показва, че мога да таксувам покупката.

Тя кимна безмълвно. Брент заобиколи масивния плот, който изпълняваше функциите и на маса, и на тезгях, и й предложи:

— Ще ти направя десет процента отстъпка, ако ми кажеш как по дяволите се сдоби с тези зърна.

— Ще приема пет процента, ако ми кажеш как отгатна.

Брент се усмихна самодоволно.

— Както споменах, чрез процес на елиминиране. Това са зърна, които не съм виждал никога досега, а аз не съм виждал никога досега виетнамски зърна.

— Дори не знаех, че съществува такова нещо.

— Изцяло нов експеримент в производството на кафе. Южен Виетнам има климата и необходимата надморска височина за отглеждане на робуста. Някакви трудолюбиви виетнамци решили изкуствено да ускорят растежа на дръвчетата в предпланинските части на Буон Мато. Четох статия за това. Прецених, че не си струва да внасям — аз не търгувам със сорта робуста, да не говорим пък колко години са необходими за добиването на добра реколта. Виетнамците произвеждат шейсет и пет хиляди тона на година, което е почти нищо. И от това мижаво количество пък, не се изнася почти нищо.

Беше повече от ясно, че свръхдозата кофеин в тялото на Чик се дължи на тези сурови кафеени зърна. Не спомена ли Мат как Чик ги ядял едно след друго? Франк не смяташе, че едно ще навреди на Брент. Тя се надяваше едно да не му навреди.

— Откъде ги взе — попита пак той. Франк поклати глава. Явно изглеждаше притеснена, защото той каза: — Значи е тайна. Няма да питам повече. Само ми кажи, дали има нещо общо с глупостите за кафето убиец, публикувани в Поуст?

— Ще се задоволиш ли с краткия отговор не? — попита тя. Не й се навлизаше в подробности. Все още беше объркана от случките през последните няколко дни. Имаше нужда да остане насаме и да си подреди мислите. Точно в този момент за първи път си даде сметка, че разнищването на събитията може да бъде единственият път за спасение — и нейното, и на заведението. А тази бъркотия всъщност беше проверка дали заслужава щастие или сигурност, или каквото и да е друго.

— Ако има нещо, което мога да направя, дори и просто да имаш нужда от някого, с когото да поговориш… — започна Брент.

— Истината, Брент, е, че не съм съвсем сигурна какво бих могла да кажа. В лоша форма съм, това е сигурно. Чувствам се притисната от заплахи и определени факти. Не знам нито какво да правя, нито на кого да се доверя. Звуча като параноичка, съзнавам го. В последно време не усещам здрава почва под краката си, лашкам се от едно емоционално състояние в друго. Чувствам се… ами всъщност предполагам, че се намирам в състоянието, в което обичайно се намира Аманда.

— Знаеш ли, Франческа, установил съм, че всичко, което се печата в онзи вестник е лъжа — каза Брент. — Всъщност смятам, че всяка статия във всеки вестник е лъжа. Замисли се за източниците. Кой дава материал за историите на журналистите? Публицисти? Политици? Органите на властта? Няма и едно изречение, отпечатано в медиите, което да не е продиктувано от нечий интерес, дали на журналиста, дали на вестника, или на източника. И точно това смятам да казвам на всеки, който дойде тук да разпитва за теб. — Брент се усмихна и продължи: — Вземи кафето. За сметка на заведението.

— Благодаря ти, Брент — отвърна Франк, смутена от дълбоката признателност, която изпита.

— Пак заповядай. — Той й подаде кафето. — И следващия път изчакай магазинът да отвори.

14 глава

По същото време, Аманда и барманката продължаваха да стоят на Монтагю стрийт.

— Хей, какво правиш? — попита младото същество, глупава усмивка цъфна на начервените й устни.

— Не е твоя работа.

— Ще извикам ченгетата.

Аманда хареса начина, по който момичето каза това. Звучеше повече като предизвикателство, отколкото като заплаха. Тя се вгледа в свежото лице, покрито с лунички и младежки пъпки. Тийнейджърката беше пълна с енергия като малко вироглаво козле. На Аманда й се искаше да седне с нея и да й обясни всичко за мъжете, свалките и колежанския живот. Вместо това обаче, каза:

— Давай. И ме целуни отзад, докато ги викаш.

Въпреки бруклинския си произход, Аманда не беше произнасяла никога досега тези думи. Сащисана, тя си покри устата с длан, сякаш да задържи някоя следваща неучтивост. Нямаше представа какво става с нея. Чудеше се дали стресът от последните няколко дни не е виновен за всичко. Така или иначе, някаква част от нея — някъде долу, около деветата чакра — се беше насладила на грубото обръщение. Като че ли мед й капеше от устата.

Аманда никога досега не бе изпитвала удоволствие от вкуса на каквото и да е:

— Освен това — добави тя, — да ти го начукам.

— Аз да ти го начукам — отвърна тийнейджърката, и с царствено достойнство се отдалечи оскърбена надолу по улицата. Да извика полицията, предположи Аманда. Това едва ли щеше да й помогне, тъй като те току-що си бяха тръгнали.

Въпреки че Аманда все още не знаеше всичко за вечно променящия се поток на космическата енергия, някои колебания в собствената й психика я безпокояха. Трябваше ли да приеме, че отсега нататък редовно ще обижда непознати? Не беше на добре. Аманда се възприемаше като човек, който разпръсква щастие и светлина, а не като някой, излъчваш зловредна, отрицателна енергия. Дали не го беше прихванала от Франк? Не напираха ли да излязат на светло ян силите в душата й? Аманда потърси отговора със сърцето си. Тя затвори очи (изглеждаше малко странно, застанала до шахтата на уличната канализация, медитирайки) и се концентрира върху най-жизненоважния си орган, слушайки внимателно ударите му в очакване да получи закодирано послание. След няколко минути равномерното туптене започна да я приспива. Аманда реши, че интуитивните й сили ще бъдат по-конкретни след кратка дрямка.

Вместо да влезе във „Флирт с кафето“, тя се качи направо горе и се строполяса на мекото легло. Беше спала само няколко часа през нощта, а събитията от сутринта я бяха изтощили. Тя затвори очи и се унесе.

Позвъняване. Телефонът. Пак позвъняване. След още едно щеше да се включи секретарят в кухнята. Тя слушаше с едно ухо кликването и звука от превъртаща се касета. След това се стартираха новите съобщения. Сигурно беше Франк, която ги проверява. Аманда бутна вратата, да се затвори. Не искаше да чува кой се е обаждал. Сънят беше по-важен. По-належащ. Нищо друго нямаше значение. Нито вдишването. Нито издишването. Или вълните. Разбиващи се. На… брега.

Дръжката на метла задумка по тавана на долния етаж. Мат трябва да я беше видял как се промъква по стълбите. От него не се очакваше сам да се оправя с кафенето, помисли си Аманда виновно. Тя стана бавно, приемайки, че не й е писано да почива точно сега. Облече си чисти джинси и мек червен мохерен пуловер; обу кафяви мокасини (по дяволите, униформата). Прибирайки хлабаво кестенявата си коса, Аманда остави отзад няколко къдрици свободно да падат (сякаш по някаква щастлива случайност). Гримира се, пръсна си парфюм. Реши, че изглежда прилично като се има предвид колко малко беше спала. Да връща ресто със замъглен мозък, можеше да се окаже проблем, но поне щеше да бъде така любезна да се появи.

Когато слезе долу, заведението беше претъпкано с клиенти. Наближаваше осем часа. Тя видя как няколко души се опитаха да влязат в Мунбърст, установиха, че е заключено и се натъпкаха и те във „Флирт с кафето“. Аманда си проправи път покрай гъмжилото от хора, разблъсквайки нетърпеливи мъже и жени. Те размахваха банкноти, нуждаещи се от сутрешната си доза кофеин. Зад бар плота Мат крещеше на тълпата: „Няма капучино или еспресо!“.

— Мат, тук съм! — провикна се Аманда.

Бедният Мат. Изглеждаше обезумял, с едната ръка наливащ кафе, с другата връщащ ресто. Опитвайки се да приготвя ново кафе в каните. Десетина души си казваха поръчките едновременно. Хаосът беше пълен. Мат дори не чукаше касови бележки. Той просто вземаше парите и ги прибираше в чекмеджето. Банкноти и монети лежаха на земята в краката му.

Включвайки се веднага в изпълнението на поръчките, Аманда усети как адреналинът й се качва. Тя се превърна във въртящ се кафе-дервиш, наливайки, мелейки и варейки. Ако беше прекалено далеч от касата, пускаше парите на пода зад тезгяха и се навеждаше да ги вземе пак от там, за да връща ресто (най-добрата гимнастика от месеци насам). Мат и Аманда работиха с пълна пара цели два часа. След като масираният наплив намаля, те започнаха да събират монети от пода с пълни шепи. Аманда преброи над петстотин долара — най-доходоносната сутрин откакто се помнеше. Дотук с догадките за ролята на лошата реклама (не беше навредило и затварянето на Мунбърст). Тя се чудеше дали нещо можеше да попречи на американците да поемат всеки ден своите 450 милиона чаши кафе.

Мат лежеше по гръб зад витрината със сладките, покрил лицето си с ръце, и леко стенеше.

— Мат, ти беше чудесен — каза Аманда. — Толкова се гордея с работата, която свършихме. Бих искала да те заведа на обяд по-късно. Няма да бъде среща. Но си мислех, че би било хубаво да излезем. — Тя се усмихна широко. — Е, ако си прекалено уморен, ще те разбера.

Мат се изправи бавно на крака.

— Уморен? Аз съм много повече от уморен. Намирам се в подвижна кома. Но дори и в това състояние, ще успея да изляза с теб.

Аманда се захили чак до къдриците на врата си.

— Това е прекрасно, Мат! — Тя го прегърна и каза: — Само още няколко неща преди да тръгнем. Трябва да се зареди с курабийки и кексчета. Да се изхвърли боклука. Да се извадят още салфетки и мляко. Да се избършат масите и да се измие пода. — Аманда го награди с една голяма платонична целувка. — Ти си наистина върхът.

Клатейки наляво-надясно глава, Мат каза:

— Не съм някой смутен юноша, който е непрекъснато надървен. Абсолютно съм наясно, че ме молиш да свърша всичко това, като в замяна ще получа за малко цялото ти внимание.

— И? — попита Аманда.

— И… — направи пауза той. — И веднага ще се захвана с работата. — Мърморейки, започна да чисти пода.

Аманда — енергичната, преуспяваща собственичка на кафене — се зае с броене на пари, почистване на кафе машини, приготвяне на прясно кафе и тананикане със стържещ, не мелодичен глас.

Възрастната Люси, тяхната вярна клиентка, се появи към десет за сутрешната си чаша кафе. Аманда с радост установи, че тя не се е ядосала толкова, та да спре да идва, след като Франк се държа презрително с нея предишния ден. Люси се настани на току-що почистена маса и извади блок с листове и няколко молива от обемистата си торба. Аманда си приближи с пълнозърнесто кексче и чаша бразилско кафе. Люси почти не й обърна внимание. Желаейки да бъде гостоприемна, по-малката сестра се присъедини към изкукалата старица на нейната маса и попита:

— Какво се е случило с лаптопа ви?

— Разбих го в нечия глава.

Ама и Люси беше една шегаджийка.

— За какво ще пишете днес?

Помътнелите очи на възрастната жена пробягнаха по красивата собственичка. Явно реши, че Аманда не й се подиграва, защото отговори:

— Все за едно и също. Упадъкът на ценностите в американското общество и по-специално разбиването на семейството. Работещи майки, липсващи бащи.

— Публикувани ли са някои от писмата, които изпращате на редакторите? — попита учтиво Аманда.

— Мислиш ли, че бих прекарвала часове в писането им, ако никой не ги чете? Смяташ, че съм някаква откачена стара дама? — отговори раздразнено Люси.

— Значи имате успех.

— Наследила си акъла на баща си.

Баща им беше по-скоро емоционалният, отколкото интелектуалният център в семейството.

— Къде, ако смея да попитам, ви печатат?

Люси изглеждаше объркана от въпроса. Аманда се чудеше колко често някой изобщо й обръща внимание или пък я моли да направи нещо различно от това да не му се пречка. Люси се присегна към торбата си, извади малък албум за подреждане на снимки и го пусна на масата така, че той изплющя. Аманда го отвори. На всяка страница беше залепено умалено ксерокс копие на писмо от рубриката за контакти с читателите на някой вестник или списание. Миниатюрните листове пасваха перфектно на джобчетата, в които бяха поместени, но беше невъзможно да се разчете текста. Аманда присви очи и приближи албумчето на сантиметри от лицето си. На всяко копие успяваше да различи микроскопично подзаглавие с името Люси. Фамилията беше дълга неразгадаема заврънкулка. Като че ли започваше с Ф.

— Айова Реджистър, Плейнс Нюз, Подункиън, Джаксънвил Монитър — изреждаше Аманда. — Впечатляващо.

Люси изтръгна албума от ръцете й.

— Впечатляващо, а? Усетих подигравателната нотка в гласа ти. Не съм дошла тук, за да бъда обиждана от блудница като тебе. Превърнахте това място в бордей с тези вулгарни розови стени.

— Не е вулгарно розово, а ягодов шифон — отвърна Аманда.

— Наричай го както искаш, аз знам какво е — тросна се Люси.

Аманда усети как няколко специално подбрани думи напират да излязат от устата й. Но се удържа. Да обиждаш хлапета беше едно, но тя никога не би оскърбила нарочно възрастна жена. Това би било жестоко. Аманда остави Люси да се върне към блока с листове и чашата с кафе. Мат почти беше привършил чистенето.

Франк пристигна от вън, вкарвайки със себе си порция студен въздух. Аманда я наблюдаваше как отваря ципа на пухеното си яке и изкашляйки се многозначително, сяда на масата до прозореца. Нещата с Цорн не се бяха развили добре, помисли си Аманда. Тя приготви за сестра си чаша хубаво кафе (Оаксоксоа бленд) и го занесе до масата.

— Седни — каза Франк.

— Ужасно ли беше? — попита Аманда, докато си придърпваше един стол.

— Той изобщо не се появи.

— Изглеждаш разстроена.

— Пропилях си сутринта.

Аманда знаеше, че Франк не й казва всичко.

— Видях се с Бенджи. Тъкмо когато започна да ми се доверява, дойде полицията и го арестува.

Това привлече вниманието на Франк.

— За какво? Откога самодоволната отвратителност е престъпление?

— Един свидетел го е обвинил в убийството на Чик.

Франк сбърчи чело.

— Това помогна или навреди на възстановителния ти процес?

Малката сестра не беше сигурна дали Франк пита от искрена загриженост или поради собствената си самодоволна отвратителност.

— Нито едното, нито другото — отвърна Аманда. — Сега ми е мъчно и за Бенджи и за Чик. — Тя се размисли за начина, по който Бенджи се беше представил пред своя приятел във Виетнам, като някоя важна клечка в Мунбърст. — Не допускам дори и за секунда, че Бенджи може да убие някого. Той всъщност е един тъжен човек, не мислиш ли?

— Състраданието ти е просто бездънно.

— Малко помощ, моля! — провикна се Мат от другия край на помещението. Беше се качил на стол, подхванал пет обемисти пакета с кафе на зърна, опитвайки се да ги свали от най-горния рафт.

— Един момент — отзова се Аманда. Тя хвърли поглед на костариканското кафе, донесено от сестра й. — Ходила си до Порто Рико?

— Брент потвърди, че лилавите зърна са от Виетнам.

Сега вече Аманда не можеше да пренебрегва фактите.

— Ти знаеш какво означава това — каза тя. — Чик ме излъга.

В наръчника на Аманда, една лъжа, всяка лъжа, беше като надгробен камък за любовта. И то в толкова ранен етап на връзката им. На практика от момента, в които се срещнаха за първи път. Но най-лошото от всичко — лъжата беше безпричинна. Той беше казал, че последно е бил в Ямайка, докато в действителност е бил във Виетнам. Кого го интересува това? Защо ще лъже за нещо толкова незначително?

Мат се провикна отново от клатушкащото се положение, в което се намираше:

— Моля малко помощ, моля!

Франк стана и отнесе със себе си плика с кафето от Коста Рика. Тя освободи Мат от товара и подреди пакетите с кафе на зърна върху бар плота. Аманда наблюдаваше как сестра й помирисва всяко кафе поотделно, за да прецени доколко е прясно и годно.

Мат скочи от стола, изтри си ръцете във фланелката и каза:

— Бих искал да ползвам обедна почивка.

— Върви — отвърна Франк.

— Идваш ли, Аманда? — усмихна се Мат.

Последното накара Франк да повдигне вежди, при което Аманда усети вълна на неудобство.

— Аз ще удържам положението — каза накрая Франк.

— Дай ми десет минутки — обърна се Аманда към Мат. Трябваше да си освежи грима. — Ще се срещнем отвън пред кафенето.

За времето, през което тя се приготвяше, Мат беше успял да отиде до супермаркета и да се върне. Стискаше под мишница торбата с покупките.

— Тръгваш ли? — попита той.

Двамата вървяха в януарския следобед. Малцина минувачи я разпознаха, никой не я посочи и не избяга с писъци от другата страна на улицата за нейно голямо облекчение. Поеха надолу по Монтагю стрийт чак до Ийст Ривър.

— Къде отиваме? — Аманда беше умряла от студ. Палтенцето й не топлеше много, но пък изглеждаше толкова сладко.

— Ето ни, пристигнахме — каза Мат.

Стояха точно на входа на алеята пред мемориала „Джордж Вашингтон“.

— Реших, че ще е приятно да ядем на открито — обясни Мат.

— На чист въздух сред природата. Колко романтично.

— Подиграваш ли ми се?

Аманда замълча, може пък наистина да го беше засегнала.

— Корабите са хубави — каза тя.

Няколко товарни кораба се носеха надолу по Ийст Ривър, точно под прекрасната стоманена плетеница на Бруклинския мост. Слънцето залязваше, хвърляйки отблясъци във водата и по петдесететажните сгради на Уол стрийт от другата страна на реката. Алеите през зимата. Пълна тишина. Няма ги препълнените вонящи кошчета за боклук. Нито автобусите за обиколка на Голямата Ябълка, изпускащи бензинови изпарения и разтоварващи германски туристи с къси панталонки. Само кристален въздух, гледка, която спира дъха, и пълно спокойствие.

— Ако седнем на слънце, ще е добре — каза Аманда.

— Можем да се сгушим, за да ни е по-топло.

— Не си го и помисляй — предупреди го тя.

— Аманда, защо си мислиш, че всеки мъж, който иска да бъде с теб, се опитва да те вкара в леглото си? — попита Мат.

— Ти не искаш ли?

— Не, не искам.

— Добре.

Това беше от лъжите, които Аманда толерираше. За разлика от Чик, Мат не си съчиняваше напълно фалшива биография. Тя гледаше отражението на слънцето във водата и преосмисляше отношението си към Чик. Все още ли имаше нужда да научи повече за мъжът, който съзнателно се беше опитал да я заблуди? Достойна ли беше за уважение потребността му да живее мистериозно или трябваше да се разбули истината?

— Може ли вече да сядаме и да ядем? — попита Мат. — Умирам от глад.

Избраха си пейка на слънце и Аманда седна обърната към Ню Джърси, за да гледа Статуята на Свободата.

— Авокадо — обяви Мат, изваждайки зелено овално нещо от плика за пазаруване. Постави лъскавия плод на пейката между тях и продължи да вади останалите продукти. — Италиански хляб. Сирене Бри. Пластмасови ножчета. Бруклинска бира. Горчица. Малки кисели краставички. Лимонов сок. Ментови бонбони.

Подборът му беше очарователен.

— Вегетарианец ли си?

— Не — отговори той и разряза сиренето. — Интересувам се по-скоро от консистенцията, отколкото от вкуса. Свързано е с липсата на обоняние. Яденето на месо е отвратително усещане. Опитвала ли си тексаски ребърца с течаща от тях мазнина и лой. Направо да повърнеш.

Аманда го наблюдаваше. Мат не би се класирал в конкурса за Мистър Кафе. Сладък и неугледен, като куче с къса рошава козина и големи очи, той беше само пет години по-малък от нея, но антиправителствените му прокламации го правеха да изглежда още по-млад.

— Каква е цялата тая работа с анархистко номадските ти убеждения? — поинтересува се Аманда, докато Мат си нарязваше краставички.

Той й подаде парче хляб, срязано и намазано отвътре — от едната страна Бри, от другата размачкано авокадо.

— Горчицата и краставичките със сиренето, лимоновият сок с авокадото — инструктира я Мат. — Виждам две възможности в живота: да следвам правилата на някой друг или да следвам своите собствени. Аз избрах да правя нещата по моя си начин.

Аманда отхапа от страната, където беше сиренето. Усети как тялото й реагира веднага на храната — явно бе по-гладна, отколкото предполагаше.

— Дори и това да значи спане на мръсния под в сутерена? — продължи да го разпитва тя между хапките.

— Най-вече това.

— Не го разбирам.

— Напротив, Аманда, добре го разбираш. Да живееш в несгоди не е точно твоята представа за нещата, но ти също следваш сърцето си, независимо къде се намираш и какво правиш.

Тя си дояде обяда в мълчание. Мат се оказваше сериозен неин почитател. Може би щеше да основе фенклуб. Аманда бе поласкана от оценката му, но за разлика от него, тя самата не беше така сигурна в собствената си почтеност, особено след като изхвърли ключовете на Бенджи в шахтата и наруга онова момиче. Това заедно с принципа й за любов и разбиране ли вървеше?

— Познаваш ли онзи човек? — попита Мат, сочейки зад гърба й.

Тя се обърна и видя мъжа, опрял се на парапета до реката само на двайсетина крачки от тях. Аманда се изправи, когато го позна. Пол Макартни видя, че го е забелязала и хукна да тича.

— Пол, почакай! — извика тя след него.

Мат скочи от пейката. Беше достатъчно бърз и пъргав, така че да настигне бармана на Хайтс Кафе, преди да се е отдалечил много. Аманда се затича след тях. Мат сграбчи Пол и го притисна към перилата от ковано желязо, поставени покрай алеята.

— Мат, по-спокойно! — каза Аманда, а после се обърна към Пол: — Няма нужда да ме избягваш. Знам как се чувстваш. Тайната ти любов. По-добре е да споделиш това.

Пол я погледна, сякаш беше душевноболна.

— Махни се от мен — озъби се той на Мат, който чакаше инструкции от Аманда.

— Знам всичко, Пол. Силвия ми разказа как си бил тайно влюбен в мен от години. Връщайки се назад, откривам признаците. Искам да знаеш — от това може и да те заболи — дори и да беше свободен, не смятам, че щеше да се получи между нас, Пол. Мисля, че трябва да направиш още един опит със Силвия. В името на децата.

— Какви ги приказваш? — попита Пол, докато се бореше да се освободи от Мат. — Не съм влюбен в теб.

— И не си получавал нервен срив в събота сутринта, след като „Поуст“ ме отпечата на първа страница? Шефът ти, Тод Фиърсън, а също и Силвия, ми казаха лично, че си превъртял, когато си видял вестника.

Пол започна да кашля раздиращо.

— Той те наблюдава отпреди, Аманда — намеси се Мат. — Днес също го видях пред заведението.

— Не те следя! — запротестира Пол.

— Значи е съвпадение, така ли? — каза Мат.

— Аз живея наблизо — отговори Пол, който започна да киха без да спре. Никой нямаше носна кърпичка. Той си избърса носа с ръкав.

Аманда се опита да му пипне челото, може би имаше температура. Той я отблъсна и каза:

— Не ме приближавай!

— Докосването ми е болезнено за теб, защото тайно ме обичаш? — попита тя, леко сърдита задето Пол се преструваше, че не изпитва чувства към нея.

— Силвия те е излъгала — въздъхна той. — Не те обичам. Мразя те. Мразя това, което направи с живота ми. И особено много мразя това… тези… младежки изпълнения.

Мат не хареса оскърблението и каза:

— По-добре спри да ни следиш, иначе ще изрисувам с графити къщата ти.

— Ти и тоя идиот сте „ние“? — обърна се Пол към Аманда. — Неудачниците се редят един след друг в живота ти, а?

— Ти си неудачникът, сдуханяк такъв — защити се Мат изкусно.

— Опитвам се да ти помогна, Пол — предложи Аманда.

— Да се задавиш дано с твоята помощ — процеди той и с едно рязко движение се освободи от Мат, след което побягна надолу по алеята. Аманда се затича подире му, но се спъна. Докато се изправи на крака, той беше изчезнал.

Мат я настигна.

— Не е отишъл много далеч. Хайде.

— Недей — каза тя и сложи ръка на рамото му. — Остави го. Ще отида в тях по-късно.

Върнаха се на пейката да си приберат храната. Апетитът й беше изчезнал отново.

— Това наричам да ти скършат настроението — изпуфтя Мат.

— Дали Пол наистина го мислеше, когато каза, че ме мрази? Знам, съвсем тънка линия разделя любовта от омразата, но той изглеждаше толкова гневен. И изплашен.

— Не ми минават тия с тайната любов — каза Мат.

— Защо?

— Нито един мъж не може да бъде тайно влюбен в теб. Няма да е способен да устои. Той би трябвало да ти покаже как се чувства.

Неочаквано (и несръчно) Мат я взе в обятията си, смеейки се. Аманда усети дъха му близо до ухото си. Канеше се да я целуне.

И тогава я пусна. Тя залитна и бързо направи крачка назад. Той се хилеше отчасти виновно, отчасти глупаво. Слънцето докосваше измръзналите му бузи.

— Харесвам те, Мат — започна Аманда. — Ти си силно емоционален. Имаш идеи. Но не желая никога повече да ме награбваш така.

— Започвам да те завладявам. Усещам го — продължи да се хили той.

15 глава

Свечери се. Слънцето се беше скрило преди часове. Целия ден Франк бе сервирала във „Флирт с кафето“ притеснена. Но вместо да се тревожи за бизнеса, тя съсредоточи разрушителните сили на своето безпокойство изцяло върху личния си живот (вечеря с Уолтър, неприятности с Клариса, клопката на Пайпър, странната среща на Аманда и Мат по обед). Тя реши, че това е добър заместител на обичайните й мисли за бедност и разруха. „Но дали е по-лесно?“ — зададе си въпроса тя на глас.

— Извинете, не ви разбрах? — каза клиентката пред нея.

Франк огледа жената. Около четиридесет, с вълнено палто и малка шапка плътно по главата. Леки бръчици около очите и в ъгълчетата на устата. Лицето й беше бузесто, но приветливо. Тя се усмихна колебливо на Франк и попита:

— Говорехте на себе си, нали?

Незнаеща какво да каже, Франк само изломоти:

— Ето, рестото ви.

Аманда щеше да види това приветливо, симпатично лице и веднага щеше да си излее душата. Франк винаги се беше чудила на хората, които се изповядваха на непознати. Беше ли комплицираният личен живот позволително за прехвърляне на информация към базата данни на „Сдружението на даващите съвети“? Франк можеше почти да се види как разговаря с клиентката с дребните стъпала. Ще седнат на една от новите маси и ще обсъдят трябва ли Франк да доразвива зараждащото се приятелство, или да се хвърли в рискована връзка с мъж, когото едва познава, а може би трябва да си остане на сигурно и уютно в емоционалната пещера със зазидан изход?

— Приятна работа — каза жената, взе си чашата с кафе и се отдалечи.

Още една изпусната възможност, помисли си Франк. Дискретните същества наистина са обречени на самота.

Аманда и Мат се върнаха и работиха заедно с по-голямата сестра без прекъсване чак до вечерта. Напливът намаля някъде около шест.

— Клариса трябва да дойде скоро — отбеляза Аманда. — Уолтър също.

Франк долови провокираща нотка в забележката „Уолтър също“.

— Какво искаш да кажеш с това? — попита тя.

— С кое?

— Много добре знаеш какво имам предвид — каза Франк, която, за да не срещне погледа на Аманда, ожесточено остъргваше от цедката използваното кафе.

— Нещо си нервна — подозрително каза Аманда.

— Не бих могла да бъда по-спокойна и уверена.

Аманда се усмихна на Франк по дразнещо свенлив начин.

— Вие Козирозите сте толкова стабилни същества. Но понякога дори и на вас ви се случва да се подхлъзнете, докато се катерите. Знаеш, че мога да помогна.

— С какво? Да ми покажеш как да стъпвам? — попита Франк.

— Всъщност, да.

Франк се обърна да погледне Аманда, и за части от секундата й се стори, че вижда около главата на сестра си синкава мъгла с неясни очертания. Аура ли беше това?

— На твоето всичко виждащо и всичко знаещо трето око му се отваря доста работа днес — подхвърли Франк.

— Не само днес.

Какво ли знае тя, чудеше се Франк, която изобщо не беше отваряла дума за Уолтър. Изненадващият му интерес към нея, нейното смущение. Дали Аманда наистина можеше да усеща нещата във въздуха?

— Добре — предаде се Франк. — Имам нужда от помощ. Но не съм сигурна, че ти си човекът, когото трябва да помоля.

— Кой би бил по-подходящ? — каза Аманда. — Не и Клариса. Мисля, че там има конфликт на интереси.

Като по даден знак, Клариса се появи в този момент. Пухкавата кожена яка на палтото, прибрана високо около врата, галеше брадичката и бузите й. Беше си вдигнала косата на голям кок; рус прецизно подреден бретон леко докосваше челото й. Франк се развесели при вида на Клариса и тържествения начин, по който влезе в заведението (твърде вероятно, така влизаше и във всяко друго помещение), сякаш заслужаваше залп от овации.

Аманда се забърза да я посрещне на вратата. Подшушнаха си нещо и се изкискаха. Франк се чувстваше и смразена, и пламнала едновременно. Като тиха и затворена девойка в училищната кафетерия, която наблюдава със завист масата на готините момичета. Това безкрайно повторение на пубертета трябваше да приключи. Популярност? Франк имаше грижите на голям човек — пари, бездетност. Няма да седне да се тревожи дали е член на тайфата. Тя се приближи до Клариса и Аманда, лепнала приветлива усмивка на лицето си.

— Франческа, как може да изглеждаш толкова сериозна, когато бизнесът процъфтява? — поздрави я Клариса.

По-голяма увереност в себе си. Ето от какво се нуждаеше. Франк попита непринудено:

— Сериозна ли изглеждам? — По някаква причина тази реплика накара Аманда и Клариса отново да се разкискат.

— Клариса, нали нямаш нищо против, ако с Франк те оставим за малко? — каза Аманда.

— Къде отивате?

— Трябва да проверим някои сметки. Ще се качим горе за няколко минути. Мат ще поеме касата. Просто се навъртай наоколо.

Франк тръгна след Аманда нагоре по стълбите. Вече бяха влезли в апартамента, когато Франк попита:

— Докато си шушнете и се кикотите, за какво всъщност си говорите?

Аманда я хвана за ръката и я поведе към розовата си, украсена с къдрички и волани, спалня.

— Казах й, че изглежда главозамайващо. А тя ми каза, че на нищо не приличам — отговори спокойно Аманда.

— И това ви накара да се разсмеете?

— Това не бяха буквалните изрази, но нещо в този дух.

— В какъв точно дух?

— На взаимно одобрение и разбирателство — каза Аманда.

— И почувства това, когато Клариса ти каза, че на нищо не приличаш?

Франк никога нямаше да разбере. Емоционално си беше останала в прогимназията.

— Уолтър скоро ще се появи. Трябва да те нагласим — каза Аманда.

По-голямата сестра седна на декорираното с плисенца легло, а Аманда отвори двукрилия гардероб.

— Спри за малко — каза Франк, — как разбра…

— Не мога да ти обясня как разбрах. Видях ви да говорите с Уолтър. Наблюдавах те как го гледаш. — Аманда започна да тършува сред дрехите си. — Мисля, че днес реши да посетиш Пайпър Цорн, за да се пробваш. Цорн беше заместител. Всъщност искаше да видиш дали можеш да излезеш срещу Клариса. Заради Уолтър.

— Отидох при Цорн, за да го накарам да спре с клеветите във вестника — противопостави се Франк.

— Ако трябва да заложа на нещо, бих казала, че Уолтър харесва глезени. Изящната извивка на прасеца до под коляното. А както знаеш, глезените ти са перфектни. Затова нека да започнем с това.

Тя извади червена коктейлна рокля без ръкави и й нареди да я облече. Франк си свали дрехите. Въпреки че когато бяха малки се къпеха заедно във ваната, тя мразеше да се съблича пред Аманда. Голямата сестра беше права магистрала в пустинята, в сравнение с тропическата тучност на Аманда. По-малката сестра усети стеснението й и се зарови пак в гардероба, докато Франк пробваше роклята.

Седеше й като торба. Тя застана пред високото колкото човешки ръст огледало.

— Все едно съм се дегизирала — въздъхна Франк.

Аманда се появи зад нея. Прихвана роклята в кръста с някаква щипка и също въздъхна:

— Не е подходяща. Ще се наложи да изровя от „слабите“ си дрехи.

— Остави. Оценявам какво се опитваш да направиш, но това не съм аз. Рокли. Грим. Не е за мен.

Аманда спря да тършува и седна до Франк на леглото.

— Малко червило няма да те убие. Мислех, че не се страхуваш от нищо.

Абсолютно невярно. Франк беше изтъкана от страхове. И сред тях: болести, смърт, насилие, пияни шофьори, микровълново облъчване, затворени пространства, открити пространства, развалена храна, аневризъм, емоционално обвързване, да й се присмиват деца, да я лаят кучета, сенилност, самота, да бъде затворена в една стая заедно с ония 0,001 процента от населението, които имат по-висок от нейния коефициент на интелигентност, а също и да бъде затворена с останалите 99,999 процента, които са с по-нисък коефициент. Идеята да излезе с мъж, беше идеалният начин да се съчетаят част от страховете й до получаването на разяждаща душата смес от терзания, ядове и тормоз. Докато вечерят (развалена храна) в уютен ресторант (малко затворено пространство) може да започне да харесва мъжа (емоционално обвързване). След това, когато той я изпраща до тях късно вечерта (насилие), може да не отвърне на чувствата й (самота), което е достатъчно, за да се изстреля кръвното й в стратосферата (аневризъм), и тя да умре накрая (смърт).

— Истинско мъчение — каза Франк.

— Кое по-точно?

— Да се познаваш добре.

— Един прекрасен ден някой мъж ще те изненада — каза Аманда.

Франк облече друга рокля — стоманено сива копринена туника, която завършваше с един ред ресни. Все едно беше гола с нея.

— Защо жените, обсебени от модата и красивия външен вид, смятат, че жените, които не ги вълнуват тези неща, се страхуват от мъжете? Това предположение ме отвращава. То задушава индивидуалността и етиката. Честно. Гримът е една голяма измама.

— Нека да опитаме тази игра — предложи Аманда.

— За какво говориш?

— Просто ме чуй. Затвори си очите. Представи си, че заедно с Уолтър сте излезли. На вечеря. Разговаряте, пиете вино. — Аманда погледна сестра си, която се усмихваше неразбиращо. — Хайде, Франк.

— Това става все по-странно.

— Опитвам се да променя мисловната ти нагласа.

— Разкрий ми някои от твоите тайни при флиртуването — каза Франк, смутена от желанието си да се образова в тази област.

— Това, което работи при мен, няма задължително да има резултат и при теб.

— Какво искаш да кажеш, че съм плоска като дъска? — попита Франк.

— Те ли са, според теб, тайното ми оръжие?

— Не са ли възвишенията предният пост на войската?

Аманда се разсмя.

— Уолтър не ми прави впечатление на тип, който си пада по големи цици.

— Е, това е някакво успокоение — каза Франк. — Подай ми онази синя рокля.

— Тази ли? — Аманда свали от закачалката една тъмносиня рокля с дълги ръкави и висока талия. — Прекалено е обикновена.

— Нека да я пробвам.

Франк се напъха в роклята. Беше й голяма, но не стоеше лошо. Тя се завъртя. Долната част на роклята се разпери и литна във въздуха. Усещането беше прекрасно. Франк реши, че роклята е достатъчно ежедневна и може да се появи с нея. Не искаше Уолтър да си помисли, че се е нагласила заради него. Аманда кимна одобрително на Франк.

— Никога не би ми хрумнало да те напъхам в тая дреха, но трябва да обявя, че изглеждаш прелестно.

Чу се думкане, сякаш като изпод земята. Мат, който имаше нужда от помощ, удряше с дръжката на метлата в тавана.

— Две минути да ти сложим грим и слизаме.

Аманда нанесе на лицето на Франк фон дьо тен, руж, спирала, сенки и червило за броени секунди. Оставаше да се прибавят последни нотки към новия вид на Франк. Аманда прибра с няколко фиби правата коса на сестра си на френски кок, като остави няколко кичура да падат свободно отстрани. Франк обу черен чорапогащник и обичайните Док Мартенс[1]. Аманда предложи високи токчета, но Франк категорично отказа. Би било прекалено с токчетата. Бе достатъчно притеснена, че новата прическа светеше като неонова реклама, показваща престараването й. Сестрите си наметнаха палтата и слязоха надолу.

„Флирт с кафето“ беше препълнено отново. Аманда веднага се запъти към Мат, да му помогне зад бара. Франк влезе и си свали палтото бавно, чувствайки се неловко в дрехите и ролята на хубаво момиче. Тя видя Клариса, обградена с внимание, застанала при островчето със сувенирите и останалите неща, които бяха на самообслужване. Няколко жени, приковали поглед в нея, слушаха хипнотизирано какво се беше случило предишната вечер: бомбичките, полицията. Имаше още едно, по-голямо скупчване на клиентки в дъното на кафенето. Франк се насочи натам и чу неговия глас.

По-голямата сестра се приближи до групата от десетина жени, наобиколили една маса. Уолтър в центъра на вниманието — елегантен панталон, кръстосани крака, изящните му дълги пръсти държат чаша кафе. Франк хвана част от монолога: „И ето ме там на плажа на Бермудите, посред януари, само по шорти на мадраско каре и сандали. Всички момичета бяха по бански, оня модел на «Джей Крю» от две части, розово горнище и оранжево долнище. Много секси“. Както говореше празни приказки, погледът му премина през Франк. Разгледа я от горе до долу оценяващо и отмести очи. Не изглеждаше нито доволен, нито разочарован. Уолтър не я позна.

Франк се отдръпна настрани, не й достигаше въздух. Не можеше да повярва, че се е надявала да се случи нещо между нея и онзи мъж на масата. Чувстваше се унижена и съсипана, идеше й да съдере синята рокля и да свали грима заедно с кожата от лицето си. Докато се отдалечаваше, без да вижда накъде отива, Франк се сблъска с някого.

Клариса стоеше пред нея, лъчезарно усмихната.

— Франческа, гледам те и не мога да повярвам на очите си. Какъв е поводът? Романтична среща?

След всяка изречена дума от блондинката, Франк се чувстваше все по-голяма глупачка. Помисли си, че ще повърне. Но вместо това всичко в нея кипна и тя избухна:

— Знаеш ли какво, Клариса? Отстъпвам ти го. Целият е твой. Двамата ще бъдете много щастливи заедно с фалшивия си живот. — Гласът й пресекна.

— Какво беше пък това? — попита Клариса, премигвайки.

Франк не знаеше точно защо обиди Клариса. Със сигурност не беше този начинът да спечели приятелството й.

— Никога не бихме могли да бъдем приятелки — чу се да казва Франк. — Нямаме нищо общо. Абсолютно нищо. Не съществува и едно-единствено нещо, което бихме могли да правим заедно, или за което да разговаряме.

Блондинката запази самообладание.

— Успокой се, Франческа — каза Клариса хладно. Не беше останал дори и градус от топлината в гласа й.

— Започвам да се чудя дали наистина искаш да помогнеш на „Флирт с кафето“? — продължи Франк.

Аманда се появи при сестра си за части от секундата.

— Дишай дълбоко! Поемаш въздух, издишваш — прошепна тя на Франк.

— Млъкни, Аманда!

— Недей да й говориш така — изрева Клариса.

— Моля те, не викай на сестра ми — каза Аманда на Клариса. — Тя може да ми говори каквото си иска.

— Франческа? — Това беше Уолтър. Спорът беше разтурил групичката му.

Франк чу гласа зад себе си. Не можеше нито да се обърне, нито да избяга. Дълбокото й разочарование я беше парализирало. Трябваше да остане там и да понесе унижението.

— Франческа — каза той отново, но този път, застанал пред нея, — едва те познах.

— Очевидно.

— Изглеждаш зашеметяващо!

— Зашеметена до смърт.

— Какво се е случило? — попита той.

Страхувайки се да не се разплаче, Франк само поклати глава.

— Бихте ли ме оставили за малко насаме с Франческа? — помоли той Аманда и Клариса. Двете жени се отдалечиха.

Мислейки си как клиентите също бяха станали свидетели на цялата случка, Франк затвори очи и се опита да приложи Амандиния трик с визуализацията. Тя си представи, че е горе, сама, завита през глава.

Уолтър се наведе близо, ухаеше на сапун и сандалово дърво. Заговори тихо:

— Клариса знае, че ме привличаш, Франческа. Тя е просто приятелка.

— Никога не бих могла да те харесам — отвърна тя.

— Защо?

Тя не можеше да каже със сигурност. Беше почувствала пристъп (това беше думата, описваща най-точно усещането й) на погнуса само преди няколко минути, а сега не можеше да си спомни какво я беше предизвикало.

— Може би си мислиш, че съм арогантен и суетен — каза той, — и повърхностен, също така. Прав ли съм?

Тя кимна. Да, точно това беше.

— Но въпреки всичко, аз те привличам. — Уолтър сложи ръка на рамото й. Физическият контакт предизвика прилив на кръв в главата й. Бузите й пламнаха. — Запитай се съмненията и страховете ти с мен ли са свързани или със самата теб?

Обикновено настроена отбранително, Франк беше готова инстинктивно да отхвърли въпроса. Но в следващия момент се спря. Тя не знаеше дали е заради роклята, новата прическа, стреса от последната седмица или от последната година; а може би бяха повлияли опитите на Аманда да я разкрепости и да намали агресията в нея. Франк установи, че е склонна да обмисли нещата, преди да свие юмруци. Тя дори допусна възможността Уолтър да има сериозни намерения.

— Мисля, че се уплаших — каза Франк след дълга пауза. Усещането за несигурност и уязвимост беше толкова пронизващо, когато Уолтър не я позна, че чак й спря дъха. Беше се отворила стара рана и заедно с нея се върна болезнен спомен: поражението нанесено й от Ерик, който внезапно бе изоставил и нея и тригодишната им връзка. Онази сутрин, когато я напусна, Ерик я беше погледнал по същия начин — сякаш я вижда за пръв път в живота си.

Ръката на Уолтър продължаваше да лежи на рамото й. Допирът му я изгаряше — част от нея беше изпаднала в летаргичен сън толкова отдавна, а сега, като изтръпнал крайник, страстта й се съживяваше с болка.

Тя го погледна. Издължените бакенбарди, чипия нос. Накрая каза:

— Искаш ли да вечеряме някъде?

— И още как — отвърна Уолтър и си взе палтото.

Франк си облече пухеното яке и двамата излязоха, игнорирайки Аманда и Клариса, които ги наблюдаваха иззад витрината със сладките. Франк знаеше много добре, че кашата, която забърка, обиждайки и двете, трябваше да се оправи по-късно. Но за момента потисна чувството си за вина. Уолтър предложи да отидат в Хайтс Кафе. Франк се съгласи. Тя го хвана под ръка. Той я потупа окуражително, като наставник на викторианска девица. Какво й беше казала скоро Аманда? Ако не правиш секс цяла година, теоретически си девствена отново.

Докато минаваха покрай Босуърт Хотел, национален щаб на Свидетелите на Йехова, Франк подръпна Уолтър за ръкава. Той погледна от височината на шестте инча, отделящи върха на неговия нос от върха на нейния. С нечувана смелост Франк каза:

— Искам да те прегърна.

Уолтър съкрати разстоянието от шест инча за части от секундата, допирайки нежно хладните си устни до нейните. След това обхвана лицето й с две ръце и я целуна, сякаш беше корабокрушенец, изхвърлен на самотен остров, който пиеше от устата й живителна течност. Краката на Франк се огънаха и той я прихвана през кръста, за да я задържи. След това оправи разбърканата й коса и промълви:

— Ето това е моето момиче.

Слабините на Франк се свиха и тя усети, че се овлажнява. Групичка Свидетели на Йехова излязоха от хотела и в един глас извикаха:

— Вземете си стая.

Франк се нуждаеше от свръхчовешка сила, за да отлепи устни от Уолтър. Очите й искряха.

— Продължението следва — усмихна се тя и поеха към Хайтс Кафе, хванати за ръка.

В момента, в който влязоха в заведението, Франк почувства студ, по-смразяващ от този отвън. Сервитьорите и сервитьорките не отвръщаха на усмивката й. Уолтър я поведе към мястото за резервации. Тод Фиърсън се беше извисил срещу нея с цялата височина, на която бе способен. Франк му кимна учтиво:

— Здравей, Тод. Бизнесът върви добре.

— Франческа — каза с леден глас той, — съжалявам, но нямаме свободни маси.

— Ето тук виждам две празни — каза Уолтър.

Тод сви рамене.

— Съжалявам, господине. Защо не дойдете след два-три часа? Може и да имам нещо тогава.

— Нещо като съвест? — не се сдържа Франк.

— Франческа, не започвай — каза Тод.

— Нещо като съвест може да ти се е появило, когато се върнем? От колко години се познаваме? Ти плака на погребението на родителите ми. А сега, понеже с Аманда имаме някакви проблеми, не искаш да ми дадеш и най-лошата маса при теб.

— Не е подходящ моментът — изсъска той, поглеждайки към хората зад тях. После се наведе още повече към Франк: — Сестра ти е виновна. Тя въвлече моя ресторант в безпътния си живот.

— Ах ти, егоистично нищожество! — извика Франк. — Настоявам да получа маса, искам и вечеря за сметка на заведението и бутилка шампанско.

Можеше да си поиска и луната. Двама плещести сервитьори ги изхвърлиха навън. Уолтър беше хубав и сексапилен, но не беше як. Сигурно му беше неудобно да го третират така пред дамата му. Чувствайки се отговорна за случилото се, Франк каза:

— Хайде да отидем у дома. Ще направя лингуини[2].

— И сос с кайма?

— И чеснови хлебчета.

Те се прибраха, разхождайки се, хванати ръка за ръка. Забавляваха се да се крият, за да минат покрай фронталния прозорец на „Флирт с кафето“, незабелязани от Аманда и Клариса. Като се качиха горе, Уолтър седна в кухнята да наблюдава Франк как слага да ври тенджера с вода.

— Двете със сестра ти живеете тук сами?

Франк постави на масата бутилка червено вино и му подаде тирбушона и една чаша.

— Наследихме това място от родителите ни. Ще стане почти година откакто умряха.

— О, много съжалявам.

— Да, беше доста ужасно.

— При катастрофа ли загинаха?

Франк кимна. Повечето хора смятаха, че ако двама души, и то сравнително млади (не бяха навършили още шейсет), умрат заедно, то те са се разбили с кола.

— Железопътен инцидент — отвърна тя. Гледаше го как бавно и внимателно си налива вино в чашата. Поднесе я към устата си, за да отпие. Не завъртя първо виното по стените й, за да провери баланса. Не го подуши, за да установи каква е реколтата, нито го жабурка в устата си. Той просто пи от виното. След първата глътка се усмихна и отпи отново. Това беше непринуден и честен човек, помисли си Франк. Тя почти не обичаше да говори за родителите си, но на Уолтър би могла да се довери:

— Те умряха точно тук. В тази стая. Сложили да ври тенджера с вода, точно като тази — даже мисля, че тази същата — но горелката не се запалила, а газта продължила да изтича. Те някак си се разсеяли… — Аманда смята, че са правили секс. — … и забравили да проверят тенджерата. Наистина не мога да разбера как може някой да сложи вода да ври и да забрави за нея. Трябваше да дойда да хапна с тях нея вечер. Отложих го, защото бях уморена. Дори нямах сериозно извинение. Но обещах да отида следващата вечер. Така ги и намерих, седнали на тези столове, със сметки и квитанции, разпилени по масата. Приличаше на нормална семейна картина, с изключение на силната миризма на газ и неестествения начин, по който бяха клюмнали главите им. Бяха мъртви вече от един ден. Ако не бях отменила уговорката от предишната вечер, щях да ги спася. Не, не. Не казвай нищо. Това е факт. Аз съм виновна. Имах една година, да свикна с тази мисъл.

Уолтър стана и прегърна Франк.

— Толкова съжалявам, Франческа.

Името й прозвуча тъжно и сантиментално. Тя се притисна към него и потъна в прегръдката му. Уолтър започна да я целува. Отправиха се към спалнята, без Франк да има възможност да изключи печката.

И тогава всичко беше свършило.

Но преди всичко да свърши, двамата се строполиха на леглото на Франк. Все още напълно облечени, те се въргаляха и натискаха. Франк беше изненадана да установи, че се държи като животинче. Както беше върху нея, Уолтър се претърколи настрани и каза:

— Съблечи се.

Франк почти припадна от стеснение.

— Не мога.

— Искам да го направиш.

„Беше ли възможно Уолтър да се окаже побъркан на тема контрол?“

— Но ако не ти е приятно, просто забрави.

Франк не беше експерт, ала би било грешка да си свали първо роклята. Щеше да се види ластика на чорапогащника й — гледка, която не бе предназначена за мъже. Франк седна на края на леглото и събу черния чорапогащник, показвайки слабите си крака, доколкото бе възможно при нейната неудобна поза. Слава богу, беше с хубаво бельо — обикновени памучни бикини, но розови. Поразена от собствената си увереност, тя се изправи пред Уолтър и повдигна края на роклята. Както я събличаше, ръцете й се заплетоха в ръкавите. Невиждаща нищо, с глава омотана в дрехата, тя усети дългите пръсти на Уолтър да затварят в шепи гърдите й. Той започна да я целува по корема, докато лактите й бяха все още заклещени в ръкавите.

Накрая Франк се освободи и метна роклята напосоки. Цялото й тяло настръхна. Уолтър я придърпа върху себе си. Катарамата на колана му се заби в хълбока й.

Той се извини, задъхано, и с няколко гъвкави движения си изхлузи дрехите. Носеше боксерки. Гърдите му бяха покрити със светли фини косми. Франк хареса това. Те се целуваха като че ли с часове, преди да свалят и последното останало по тях бельо, омаломощени от страст. Франк се зарови в него, вдъхвайки аромата и вкуса на тялото му. За първи път откакто изобщо правеше секс, тя се превърна в малко горско зверче, подгонено от глад, търсещо топло място, където да се приюти.

Те го направиха пет пъти. Със своята нова сексуална същност, като катеричка, Франк си складира оргазми за през зимата. След това тя заспа дълбоко.

[1] Dr. Martens — много популярна американска марка обувки, предимно кубинки. — Б.пр. ↑

[2] Linguine — вид италианска паста. — Б.пр. ↑

16 глава

Аманда чу, че се чука, но не реагира. Кой би могъл да тропа на вратата им в шест часа сутринта? Мат ще отвори. Той спеше във всекидневната, на десет стъпки от входната врата.

Блъскането не спря, затова Аманда стана, обу си мъхестите пантофи и се довлече при Мат, който седеше на дивана и си разглеждаше ноктите.

— Не можеш ли да отвориш? — попита Аманда сопнато.

— Аз съм само един гост тук.

— Ти си назначен — тросна се тя. — О, господи. Съжалявам, че казах това. — Пак се беше случило, помисли си тя. Как можа да допусне като една оса да сипе хапливи забележки?

— Не съжалявай — отвърна той, — аз харесвам тази твоя страна.

— И коя точно е тази страна? — попита тя, пресягайки се към бравата да отвори.

— Онази с острие накрая — каза Мат.

Аманда не хареса заключението. В нормално състояние тя беше деликатна и мека.

Клариса стоеше на прага, стиснала един брой на „Ню Йорк Поуст“. Както обикновено изглеждаше божествено в шоколадовокафяв комплект от блуза и жилетка, черни джинси, обувки с високи токчета и палтенце, поръбено с кожички. Аманда я погледна изпитателно, опитвайки се да открие знак, че е простила на Франк. Малката сестра беше прекарала голяма част от нощта в опити да успокои блондинката. Когато Франк беше споменала фалшивия живот на Клариса, коментарът бе попаднал точно в целта.

— Животът ти не е изкуствен — беше я утешила Аманда предишната вечер, след като Франк и Уолтър вече бяха излезли.

— Тя си мисли, че съм кукла Барби — жалваше се Клариса.

— Не е така. Тя наистина иска да ти е приятелка.

— Тя не иска да ми е приятелка. Тя не иска никакви приятели. Това че има повече проблеми в живота си, не означава, че чувствата й са по-истински от моите. Как можа да каже, че не ме е грижа за „Флирт с кафето“? Загрижена съм, и то много. Аз се вълнувам от доста неща, в дълбочина!

— Убедена съм, че се стараеш — беше я уверила Аманда.

— Успокоително е да го чуя, защото наистина ми пука. Но дори и да не беше така, това прави ли ме лош човек? Върша работа тук. За мое и ваше добро. Последното нещо, от което имам нужда е да бъда обиждана от Франческа, която изобщо не е неуязвима.

— Така е. — Аманда не хареса посоката на разговора.

— Като погледнеш само как се облича.

— Клариса…

— А с мъжете е направо жалка. Едва успява да обели някоя дума в тяхно присъствие. И с жените трудно води разговор. Тя е една обикновена особнячка. И параноичка. И изобщо не е толкова умна, за колкото се мисли.

На Аманда не й се слушаше това.

— Знаеш ли, Клариса, Франк не може да контролира много добре емоциите си. Тя се опитва да ги владее, но не успява, и когато те изригнат, всеки около нея е като попарен. Ако за минутка се опиташ да я разбереш, сигурна съм, че ще намериш сили да й простиш и да забравиш всичко, което ти каза.

Блондинката беше слушала Аманда през цялото време с леко стиснати устни. След това се беше усмихнала, сякаш бе взела важно решение.

— Аманда, ти си наистина много мила. Застъпваш се за сестра си, опитваш се да ми повдигнеш настроението. Радвам се, че се срещнахме. Почти невъзможно е да станеш близък приятел с някого, когато пораснеш, не мислиш ли?

— Напълно си права. — „Особено ако новият ти най-добър приятел е някой, когото си познавал цял живот“, беше си помислила Аманда.

— Аманда, ехо? Тук ли си? — подвикна Мат, разположен царски на дивана.

Аманда се усети, че бе държала вратата отворена, без да покани Клариса или да й направи място да влезе вътре.

— Май бях заспала отново. Заповядай — каза тя накрая.

Клариса мина покрай нея и застана в средата на стаята.

— Искаш ли да се съблечеш? — предложи Аманда.

— Погледни тук. — Клариса й подаде вестника. Под някаква снимка на Франк, представяща я в не особено добра светлина, стоеше заглавието: „ЕДНА ОТ СЕСТРИТЕ БОРДЖИЯ ОБВИНЯВА СЕБЕ СИ ЗА СМЪРТТА НА СВОИТЕ РОДИТЕЛИ“.

Аманда усети как стомаха й се обръща.

— О, не — прошепна тя.

— Нямам нищо общо с отпечатването на този материал — бързо каза Клариса.

— Чия е вината, не е основното ми притеснение — въздъхна Аманда. Франк щеше да превърти, когато видеше статията. Нападението бе масирано. Вече не приличаше на съмнителна вестникарска сензация. Това беше жестоко.

— Не ми се струва да е по-зле от твърдението на „Поуст“, че си убила Чик — каза Клариса.

Аманда усети как сълзите бликват от очите й.

— Това е много, много по-лошо, Клариса.

Франк беше споделила с Аманда в деня на погребението на родителите им, че ако е била пристигнала по-рано вкъщи, може би е щяла да ги спаси. Полицията не смяташе така, но по-голямата сестра отказа да повярва. И поне доколкото знаеше Аманда, от този ден нататък, Франк не отвори повече дума за вината си, нито пред нея, нито пред някого другиго.

Клариса си пое дълбоко въздух и каза:

— Има още нещо, Аманда. Материалът не е написан от Пайпър Цорн.

— А от кого тогава? — попита Аманда, прелиствайки страниците, за да открие статията. — Уолтър! — ахна тя. Най-отдолу с дребен шрифт: Уолтър Робинс.

Дъските в коридора изскърцаха. Франк влезе във всекидневната, сънена и излъчваща доволство, търкайки очи като дете.

— Какво за Уолтър? — попита тя. — Добро утро, между другото. — Живнала, Франк се усмихна на Клариса. Аманда се опита да скрие вестника, сядайки отгоре му, но Франк мерна заглавието.

— Какво са направили сестрите Борджия този път? — попита тя, махвайки на Аманда да й го предаде. По-малката сестра се поколеба.

— Дай й го — каза Мат.

Накрая тя подаде фаталния булеварден таблоид на Франк. Мат, Клариса и Аманда я наблюдаваха в пълно мълчание, докато безмълвно четеше страницата. Очите й преминаваха по редовете; лицето й, вкаменено, не трепна нито веднъж.

— Извинете ме — промълви Франк и се върна обратно в своята стая, внимателно затваряйки вратата зад себе си.

— Прие го по-зле, отколкото предполагах — високо прошепна Аманда на Мат и Клариса.

— Как можа да познаеш? — попита Клариса, докато сядаше на ръба на масичката за кафе.

— А ти как не можа? — възкликна Мат. — Това не беше нормална реакция. Тя все едно премина през безлюдна, пустинна земя.

Аманда ритна краката на Мат от масичката за кафе.

— Да не си произнесъл това! — заповяда му тя, изплашена, че може да се окаже прав.

— Не мога да повярвам, че нещата така излязоха от контрол — каза Клариса.

— Съжаляваш ли? — попита Аманда.

— Съжалявам, разбира се. Да не съм чудовище. Никога не бих се съгласила, ако подозирах, че Уолтър ще напише нещо толкова персонално.

— Не би се съгласила с какво? — Аманда не вярваше да е чула правилно.

— Всеки е виновен за нещо — изрецитира Мат.

— Имам нужда от кафе — каза Аманда. — Мат, ще бъдеш ли така добър? Има венецуелско в хладилника. Направи го с френската преса.

Не че искаше да изгони Мат от стаята, но беше усетила, че нещо се задава — нещо важно — между нея и Клариса. Кратките забележки на Мат нямаше да й бъдат от помощ.

След като Мат напусна всеки дневната, тя каза:

— Обясни ми отново, Клариса. Как се запозна с Уолтър?

Блондинката се опита да запази самообладание, но нервите й не издържаха и тя клюмна, забивайки поглед в ботите си.

— Чрез Пайпър.

— А как се запозна с Пайпър?

— Миналата година в курса по медийни средства. Представих му се и излязохме на вечеря няколко пъти.

Аманда заключи от изражението на лицето й, че са спали. А Клариса го потвърди, казвайки:

— Прехраната ми за в бъдеще зависи от това да имам контакти в медиите.

— Уолтър? — попита Аманда.

— Ще стигна и до него — каза рязко Клариса със святкащи очи.

— Не се нахвърляй върху мен, докато всъщност си ядосана на себе си.

Клариса почти изпръхтя:

— Бих могла да си тръгна от тук на момента и никога повече да не се сетя за това.

— Мислиш ли? — попита остро Аманда. — Дълбоко се съмнявам.

Клариса омекна.

— Аманда, чувствам се ужасно заради статията. За първи път срещнах Уолтър, когато отидох да обсъдя с Пайпър конкурса Мистър Кафе на седмицата. Разказах му за вас, за кафенето, целия план. Той хареса тази история за Давид и Голиат и искаше Уолтър Робинс, неговото протеже във вестника, да бъде избран за Мистър Кафе. Уолтър трябваше да бъде човекът на „Поуст“, който да предава от мястото на събитията войната с Мунбърст.

Аманда си припомни как Клариса настояваше Уолтър да бъде финалист.

— Защо не ни предупреди за това? — попита тя.

— Пайпър и Уолтър не одобриха тази идея.

— А демонстрациите, че си падаш по Уолтър част от играта ли бяха? — Аманда се върна назад към непринудения разговор за двойната им среща с Уолтър и Чик.

— Така не се налагаше да обяснявам защо прекарваме толкова време заедно — отвърна Клариса. — Не можеш да отречеш, че „Поуст“ изсипаха лавина от отзиви за нас, а това доведе до купища нови клиенти.

— Него ден, когато дойде с всичките онези броеве на вестника, мислех, че си ги купила.

— Уолтър ми ги даде.

— А дизайнерката Клод и бояджията Мейбъл?

— Пайпър ме свърза с тях.

— Не са студенти, така ли?

— Мисля, че не са.

Дотук Аманда беше установила няколко неща: Клариса бе патологична лъжкиня. Всичко, казано за приятелството им, се оказваше празни приказки. Нещо повече, тя нарочно беше насърчавала съревнованието между двете сестри, за да може да ги манипулира по-лесно в своя изгода.

— Единственото нещо, което не разбирам, е, защо направи всичко това? — каза Аманда.

Устата на Клариса се превърна в тънка права линия.

— Исках само да си направя курсовата работа.

— От момента, в който потропа на вратата ни, се държиш малко прекалено нахакано. Подведе ни още от самото начало. — Аманда отправи обвинението, без да знае със сигурност дали е вярно. — Ти студентка ли си изобщо?

— Разбира се, че съм студентка. Добре. Истината е следната. Пайпър ме накара да дойда в заведението ви и да си предложа услугите. Мислех, че подбудите му са благородни. Познавал Франческа от времето, когато била редактор в списанието. Следял как се развива и искал да й помогне. Мислех, че се опитва анонимно да й направи услуга.

— Трябва обаче да си разбрала, че планът му цели обратното.

— Искаше ми се да му вярвам. Той ми предложи работа във вестника след дипломирането ми. Идеите ми и усилията да спася кафенето бяха искрени. Харесвам розовите стени. Наистина. — Клариса отново се втренчи в ботушките си. — Аз също съм жертва.

— Глупости — каза Мат, който носеше на една табла чаши и кана с кафе. — Знам какво си ти. И жертва не е подходящата дума.

— На този етап не е от значение какво мислиш ти. Каквото е станало е станало. Дали ми вярвате, или не, няма да промени нещо.

След това мрачно изявление Мат наля кафето.

— Какво прави там вътре, според вас? — попита той, кимвайки с глава към стаята на Франк.

Аманда се питаше същото нещо. Откакто Франк се оттегли, не бяха чули и най-слабия звук. Тя стана от дивана и тръгна по коридора. Точно протягаше ръка към бравата и стаята на сестра й се отвори. Франк стоеше пред нея, облечена както обикновено небрежно — изтърбушени джинси, фланелка с дълъг ръкав и маратонки. Лицето й беше безизразно. Безжизненото изражение бе доста плашещо. Празният поглед на Франк обаче, беше това, което ужасяваше Аманда.

— Франк, току-що сварено кафе? — предложи Мат.

— Чух цялата история на Клариса, от спалнята — каза Франк, докато влизаше във всекидневната. Тя взе едната от трите недокоснати чаши с кафе. — Венецуелско, смесено с… — Пое дълбоко от аромата. — … мексиканско и… — Франк отпи от чашата. — … една нотка бразилско.

Беше права, разбира се. Аманда не можеше да си представи как Франк ще се откаже от кафето, ако се наложеше да затвори заведението. Аманда беше чувствителната, но Франк имаше чувство за кафето.

— Взех решение — обяви тя.

Всички я погледнаха. Аманда каза:

— Каквото и да е то, ще те подкрепим.

— Недей толкова бързо да ме подкрепяш, Аманда — предупреди я Франк.

— Каквото и да пожелаеш, ще се съглася — увери я по-малката сестра.

Франк кимна разсеяно и седна до сестра си на дивана.

— Ако Клариса не се беше появила в „Барни Грийнфилдс“ преди две седмици, щяхме вече да сме обявили банкрут. — Докато говореше си изследваше чашата с кафе толкова обстойно, сякаш очакваше всеки момент на повърхността й да се появи господ. — Не съжалявам за конкурса. Мисля, че си заслужаваше усилието. Харесваше ми идеята хората да бъдат заедно, кафенето да се превърне в място, където непознатите да се почувстват по-малко самотни в живота. За нещастие никога няма да разберем дали първоначалната идея щеше да сполучи… тъй като всичките тези… обстоятелства.

— А сега заведението ни се превърна в зрелище от цирка. Ние се превърнахме в зрелище от цирка — продължи Франк, след като отпи от кафето. — Случилото се няма да бъде забравено никога. Ние сме белязани, Аманда. Всички в квартала ни мразят. — Тя направи пауза. Каменната й маска започна да се разпада.

— Реших да затворя кафенето — каза тя. — Няма да се боря повече. Предавам се. Вече се свързах с нашата банка, за да ни кажат какви са възможностите. Връщаме се там, където бяхме преди две седмици. Но пък спечелихме цялото това унижение и предателство.

Франк се разтресе в ридания. Лицето й се сгърчи неузнаваемо. Аманда не можеше да си спомни някога да е виждала сестра си в такова състояние. Прегърна я плахо. Можеше да усети ключицата под тънката кожа. Франк беше така крехка и напълно беззащитна. Аманда я придърпа плътно към гърдите си и се почувства като гълъб, мътещ малки пиленца. Започна да гали Франк по косата, чудейки се дали някога сестра й е позволявала на майка им да я успокоява така.

— Не е в природата ти да си толкова песимистична, Франк — каза Аманда. Все още хлипайки, Франк поклати глава, заровена в пазвата на сестра си. — О, стига — продължи Аманда. — Винаги съм разчитала да гледаш от светлата страна на нещата.

— Забрави, Аманда. Всичко свърши — каза Франк, плачейки.

Малката сестра погледна Мат. Той разпери ръце въпросително. Аманда му се усмихна сърдечно. Мат искрено искаше да помогне. Клариса си допи кафето. Изглеждаше необременена и с чиста съвест. Аманда подозираше, че угризенията й бяха изчезнали още докато ги изричаше.

След известно време Франк спря да хлипа. Вдигна глава, изтри си сълзите и каза:

— Май трябва да проведа няколко телефонни разговора.

— Едно хвърляне — помоли Аманда.

— Какво? — попита Франк.

— Моля те само за едно хвърляне. Да видя къде е насочена енергията ни. Ако има промяна, искам да отложиш с един ден банката. Позволи ми да хвърля веднъж монетите и при добро разпределение получавам още един ден.

— Бленуваща както винаги — въздъхна Франк.

— Не виждам нищо лошо в това. — Аманда нямаше представа какво ще прави с този допълнителен ден, но просто трябваше по някакъв начин да забави Франк. Беше възможно след няколко часа сестра й да се чувства по-различно.

— Хвърляй тогава твоите пенита — каза Франк.

Аманда бръкна в джоба си и извади шест медни монети. Подаде ги на сестра си.

— Направи го ти, Франк — настоя тя. — Искам ти да ги хвърлиш.

— Аманда, мятай скапаните монети.

И тя метна скапаните монети. Те се завъртяха и паднаха. Аманда ги подреди върху масичката за кафе и ги разгледа. Издаде някакви нечленоразделни мънкания.

— Е, добре. Какво означават? — попита Франк.

— Нищо не означават. Не ти ли е известно, че И Чинг е пълна тъпотия? — отвърна Аманда.

В този момент Франк се разсмя.

— Добре, още един ден.

17 глава

След като си взе душ, облечена и изпила третата чаша бразилско кафе, Франк определено живна. Тя се досещаше, че сестра й няма конкретен план за действие. Аманда едва ли знаеше откъде да подхване нещата. Франк обаче разполагаше с няколко идеи. И се радваше, че Аманда я убеди да опита отново.

Двойният удар от предателството на Уолтър и Клариса беше брутален, но не толкова съсипващ, колкото загубите, с които трябваше да се справя в миналото. Цорн сигурно беше замислил заговора за отмъщение още преди една година, когато рецензията й разпердушини книгата му. Той бе подбрал много добре момента, в който да нанесе удара, така че да постигне максимално опустошение. Откъде беше успял да разбере колко е критично положението на Франк, когато Клариса пристъпи прага им? Имаше обаче едно слабо място в плана му: да извади на показ чувството й за вина, всъщност бе подействало освобождаващо. Споделяйки го с Уолтър, тя беше почувствала облекчение. Когато целият град прочете за това, й стана още по-леко.

Но все пак го имаше първоначалния шок, с който трябваше да се справи. Непрекъснато напиращият плач. А най-лошото от всичко — усещането, че са я направили на глупак. Мат се беше оказал прав. Домогването й до Клариса я беше оставило сляпа за очевидното. Само като си помисли, как се беше притеснявала да не нарани Клариса, излизайки с Уолтър. Някъде дълбоко, някаква част от нея винаги се беше съмнявала в блондинката.

Уолтър я беше заблудил напълно. Беше толкова състрадателен. Тя не можеше да си представи защо бе преспал с нея. Нали му беше казала основното преди това. Похот ли беше? Някакво извратено желание да я завладее? Франк бе заспала в ръцете му, вярвайки, че това е първата нощ от много такива.

Разбира се, Уолтър трябваше да бъде убит. Франк се чудеше дали Мат би го извършил срещу заплащане. Когато Франк и Мат довършваха каната с кафето във всекидневната на апартамента на семейство Грийнфилд, тя го попита:

— Убивал ли си някога човек?

— Сигурно се шегуваш!

— Забрави за това. — Фантазията си я биваше, но по всяка вероятност изпълнението нямаше да е толкова приятно.

— Само за сведение, никога не съм убивал човек. Ако искаш да извърша вандалски акт над някое жилище или заведение, за мен ще бъде чест.

— Може би.

— Вече го виждам, с големи червени букви: „Уолтър Робинс гласува за Перо“[1], нещо от тоя сорт.

— Би ли го направил заради мен?

— Срещу храна и легло.

Аманда беше вече облечена. Трябваше да довърши „някои подробност“, както самата тя каза. Това включваше половин час сушене на косата със сешоар. (Клариса телефонираше в кухнята, през цялото време.) Франк беше изнервена от това, че сестра й се мотае. Може би Аманда се опитваше да измисли какво да прави оттук нататък. Вече беше станало 10 часа.

Аманда най-накрая се появи от стаята си, пухкава и напудрена, готова да започне деня.

— Твой ред да влизаш в банята, Мат — каза тя.

— Ако искаш да напусна стаята, просто кажи — отвърна той.

— Не искам да напуснеш стаята. Искам да си вземеш душ.

Мат стана завлече се до банята и тресна вратата зад себе си.

— Днес си доста пряма — разсмя се Франк.

— На теб трябва да благодаря за това, Франк.

— И поетична.

— Знаеш ли, твоята директност започва да се предава на мен, а мои качества започват да заразяват теб.

Франк претегли наум теорията на Аманда. Нямаше да отрече, че беше пристъпила в света на емоциите, място, където сестра й се чувстваше уютно като у дома си.

— Това прилича на символа ин-ян — продължи Аманда. — Твоята ин точка се разпростира върху полето на ян. А моят ян расте върху полето на ин.

— Щом така казваш. — Франк си представи бял кръг, който като капка боя се разтича и уголемява върху черно платно. Белите струйки се протягат като мустачета.

— Току-що ми изскочи в ума образът на зебра — възкликна Аманда. — Странно откъде ли се появи.

Клариса се провикна от кухнята:

— Аманда! Търсят те по телефона.

— Кой е, представи ли се?

— Бенджи Мортън — отвърна Клариса. — Искаш ли ти да го набереш по-късно?

— Идвам — извика Аманда.

Сестрите влязоха в кухнята. Погледът на Франк попадна веднага върху чашите за вино на масата — напомняне за нощта с Уолтър. Слабините й изтръпнаха при спомена и тя се ужаси от реакцията на тялото си. Започна да диша дълбоко. Вдишване, издишване, както я беше посъветвала Аманда. Франк трябваше да признае, че това помага. Тя продължи с упражнението, докато Аманда говореше по телефона.

— Бенджи, от затвора ли ми се обаждаш? О, много добре. Радвам се да… Знам, съжалявам за това. Държах се… Да, прибързано.

— Какво става? — попита Франк.

Аманда й махна да замълчи.

— Обадих се на Берт Тиърни от телефона в офиса ти. Да. Да. Знам. Трябва да си зададеш въпроса защо смяташ, че е необходимо да лъжеш за своята… Нали си даваш сметка, че една лъжа… Добре, добре. Тръгваме веднага.

Тя затвори телефона. Клариса и Франк я чакаха да обясни.

— Поканени сме при Бенджи на кафе и кифлички.

— И аз ли? — попита Клариса.

— Само Франк и аз.

— Защо ще иска Мортън да се вижда с нас? — каза Франк.

— Нуждае се от помощта ни.

— И очаква да я получи?

— Не забравяй за своя ин.

Франк можеше и да се види принудена да се обърне към Бенджи, ако се наложеше да дадат мястото под наем на Мунбърст. Това щеше да бъде единствената възможност да задържат апартамента.

— Хайде, да вървим тогава — каза тя.

— Ами аз? — попита Клариса.

— Ти не си поканена — отвърна Франк.

— Какво да правя сега? — уточни блондинката. Когато го нямаше злия манипулатор, тя беше като кукла на конци, без цел и смисъл. Незначителна подробност от пейзажа.

— Нямаш ли домашни за писане? — подхвърли Франк.

— Клариса, остани тук, моля те, и поеми телефонните обаждания. И кажи на Мат, че сме излезли за малко — каза Аманда.

Блондинката кимна изпълнително. Франк се удиви на благородството на сестра си.

Двете сестри си взеха палтата и напуснаха апартамента. Излязоха на улицата и първото, което забелязаха, бе дългата опашка за кафе пред съседната на тях закусвалня — Мунбърст стоеше все още затворен.

Когато пристигнаха пред масивната кафява сграда на Джоралемън стрийт, Аманда установи, че полицейската лента, ограждаща мястото, беше махната. Явно съдебните лекари и инспекторите бяха приключили със събирането на доказателства. Франк натисна звънеца на Бенджи — апартамент номер две. Той отвори входната врата, без дори да попита кой звъни. Сестрите се качиха по стълбите. Бенджи ги очакваше на вратата по анцуг и фирмена фланелка на Мунбърст. Беше бос.

— Не се обличай заради нас — каза Франк.

— Пуснаха ме преди час. Освободен съм срещу гаранция от сто хиляди долара.

Бенджи беше свалил доста килограми в дните след ареста. Лицето му, обикновено червендалесто, сега беше придобило цвета на сивия му анцуг. Той ги покани на червено плюшено канапе за двама с пискюли по възглавничките. Франк се зачуди дали го беше купил при разпродажба на обзавеждането на някой публичен дом. Всичките му мебели изглеждаха като извадени от различни, но в еднаква степен кичозни, интериори за порнофилм. Нямаше едно нещо, което да си пасва с друго, ала цялата колекция от вещи излъчваше в унисон някаква лепкавост.

Бенджи седна срещу тях на голям капитански стол, тапициран с черна кожа.

— Не мога да повярвам, че това ми се случва. — Той приглади назад червената си коса и продължи: — Винаги съм си представял как някой ден може би ще хвана рак. Или ще бъда нападнат в гръб и наръган с нож. Или ще бъда блъснат от автобус. Никой не си мисли, че ще бъде несправедливо обвинен в убийство.

— О, бедният! Какво мога да направя? — попита Аманда.

— Би ли донесла кафето? В кухнята е, ето там като завиеш. — Бенджи сочеше към дъното на апартамента. Аманда скочи от канапето; имаща цел, тя беше получила приток на енергия.

Франк си седеше кротко. Бенджи я погледна, после се втренчи в космите на пръстите на краката си. На нея й стана неудобно заради него и наруши мълчанието:

— Разбрах, че имало свидетел?

Бенджи кимна.

— Някаква жена. Нямам представа коя е. Разхождала си кучето, когато ни видяла с Чик да се караме на улицата пред къщи. Това наистина беше така. Той ме събуди в два часа посред нощ, искайки да преспи при мен. Аз го отпратих. Тогава той се подпря на долния звънец и остана така цели пет минути. Слязох долу, казах му да се разкара и се качих обратно тук. Следващото нещо, което чух, беше сирената на линейка, виеща под прозореца ми. Погледнах навън и видях момчетата от бърза помощ да качват тялото на Чик на носилката.

— Защо тази жена ще си разхожда кучето в два сутринта? — учуди се Франк.

— Откъде да знам — проплака Бенджи. — Може кучето да е изяло разхлабителното й.

Франк повдигна многозначително вежди.

— Ако това се беше случило с теб, и ти щеше да започнеш да развиваш налудничави теории — отвърна Бенджи. — Която и да е била, каквото и да е правила, тя е казала на ченгетата, че ме е видяла как удрям Чик по главата с кофата за боклук. Показала им и вдлъбнатина по тази кофа. По всяка една от кофите има поне петдесет вдлъбнатини. Отпечатъците ми били на дръжката. Аз живея тук, за бога! Това е идиотско. И смехотворно. Просто е напълно немислимо, че ще убия човек пред погледите на всичките ми съседи и след това ще го зарежа на площадката пред къщи. Ченгетата не се интересуват дали историята звучи правдоподобно. Те искат да отчетат арест. Но защо ще лъже тази жена?

— От полицията трябва да открият мотив.

— Не и ако има свидетел — обясни Бенджи. — Тя ме е посочила при огледа на заподозрените.

Аманда се появи с кана кафе и три чаши с логото на Мунбърст. Наля ухаещата течност, подаде на всеки и седна. След като отпиха, Франк отбеляза:

— Невъзможно е да се разбере какво е това кафе. Преизпечено е до неузнаваемост.

— Нямам настроение да споря за кафето, Франческа.

Аманда остави чашата си на една доста голяма отоманка, изпълняваща функциите на масичка.

— Чувствам се ужасно заради това, което ти се е случило, Бенджи, но не съм сигурна по какъв начин двете с Франк можем да ти помогнем.

— Единственият начин да се измъкна от това е, като открия кой го е извършил.

— И ти смяташ, че ние знаем кой е извършителят? — попита Франк.

— Не намеквам, че сте въвлечени — уточни той. — Последното нещо, което целя, е да ви ядосам. Не е за вярване как се навихте да дойдете тук, като се има предвид какви ни бяха отношенията през последната година. Съжалявам, Франческа. Аз наистина дълбоко съжалявам за това, което Мунбърст причини на кафенето ти. Знам, не е сега времето, но винаги съм усещал, че заради професионални ангажименти не можем да имаме лични взаимоотношения.

На нея ли говореше той? Франк беше учудена.

— За тебе Мунбърст е просто работа, но „Барни Грийнфилдс — Флирт с кафето“ е моето наследство — каза тя.

— Франк, мисля, че Бенджи се опитва да изрази симпатиите си към теб — намеси се Аманда.

— Не знам какво да отвърна в този случай.

— Аз и не очаквам реакция от теб. — Бенджи изглеждаше неспокоен. — Попадането под арест ме накара да се замисля за някои неща. Казах това, което исках да кажа. Може да размислиш. Ако искаш да излезем заедно, аз съм заинтересован.

— Колко романтично — прошепна на сестра си Франк. Тя беше толкова не заинтересована, та чак не бе поласкана. Но това идваше да й покаже как, ако човек пренебрегне цяла една област, би могъл да пропусне доста.

— Все още не съм сигурна какво правим тук — обърна се Аманда към Бенджи.

— Вие бяхте близки с Чик. Аз също прекарах известно време с него. Мислех си, че ако обединим усилията си, може би ще успеем да измислим нещо.

— Аманда, ето ти възможност да разбереш истината за Чик — добави Франк.

— Истината е, че аз изобщо не познавах Чик — обърна се Аманда към Бенджи. — Исках да науча повече за него, водена от уважение, от любов. Не знам. Исках да ми разкажеш как се запозна с него.

— Просто да ти разкажа? — смути се Бенджи.

— Моля те.

Управителят на Мунбърст прекара неспокойно ръце по кожените облегалки на стола.

— Историята започва преди изобщо да се запозная с Чик Петерсън. Да разказвам от там, откъдето се намесва Чик, или от самото начало?

— Всичко е взаимосвързано, не мислиш ли? — каза Аманда предразполагащо.

— С Берт Тиърни бяхме в едно училище. Той е мъжът от Виетнам, с когото ти говори по телефона. През цялото време приятелството ни се състоеше в съревноваване. След гимназията той отиде в Харвард, а аз във Фордъм.

— Фордъм е превъзходно учебно заведение — каза Аманда.

Той се справи с комплимента, сякаш изтупваше прашинка от ревера си.

— Но не е Харвард. След като и двамата взехме дипломите си по бизнес администрация, той тръгна по света да си търси щастието. Аз направих същото, но не стигнах по-далече от задния ни двор. Шест години, откакто съм завършил, и съм управител на кафене в Бруклин.

— Преди няколко седмици — продължи Бенджи, — Тиърни ми се обади в къщи. Като гръм от ясно небе. Каза, че е във Виетнам, за да отвори ваканционен хотел на някакъв плаж. Виетнамското правителство отчаяно се опитва да развие туризма и затова помагало на американеца от Харвард. Милиони от парите на частни инвеститори вече били потънали в Буон Мато — мястото на Берт в южната част на страната. Останалите курорти се управлявали от местни бизнесмени, които нямали и бегла представа от какво се нуждаят западните туристи. Берт смятал да развие хотела си до невиждани висоти и после да застане отстрани и да гледа как се стичат парите при него. Слушах го как се хвали, преструвах се на въодушевен, а всъщност изгарях от ревност.

— Затова в един момент изтърсих, че съм вицепрезидент в Мунбърст и отговарям за глобалните продажби. Това ми звучеше от световен мащаб, достатъчно интернационално, за да го впечатли. Той се учуди защо не съм в Сиатъл. Тогава му казах, че фирмата ме е направила техен представител в Ню Йорк. Казах му, че прекарвам по-голямата част от времето, пътувайки и договаряйки сделки за кафе със собственици на плантации от цял свят. И Тиърни ми повярва! Не само, че ми повярва, но пожела да прави бизнес с мен. Той имаше информация за виетнамска плантация, която трябвало да предлага осемдесет процента от реколтата на държавата, но Берт можел да уреди аз да изкупувам останалите двадесет процента.

— И тук вече започнах да се сащисвам — въздъхна Бенджи. — Направих уклончиви подмятания. Тиърни ме увери, че познавал американец, работещ с местните планинци за производството на хибриден вид между либерика и робуста. Новият вид раждал зърна с два пъти по-голямо съдържание на кофеин от естествено растящите в Индонезия кафеени дръвчета. Тиърни беше убеден, че въпросните зърна ще имат огромен успех в Америка.

Франк беше убедена в правотата на Тиърни. Колко много американци пиеха кафе единствено заради кофеина?

— Казах му, че не мога да купя кафе, без да имам мостра. Той ми предложи да отлетя до Виетнам. Видях се натясно. Нали току-що бях обяснил как обикалям целия свят като представител на Мунбърст. Измъкнах се, като заявих, че сме приключили договарянията за първото тримесечие, тоест до края на март. Тогава той май се отказа от сделката. Но веднага след това ме притисна с искане да му отпусна инвестиционен капитал — истинската причина за обаждането му. Впоследствие разбрах, че се е обаждал на всеки от познатите си в бранша със същата молба. Обещах му хиляда долара с надеждата да не се чуем никога повече и затворих.

Франк беше сигурна, че Бенджи би изпратил хиляда долара, само и само да поддържа легендата за себе си жива.

— Чик, американският ботаник, се появи в Мунбърст следващата седмица. За около пет секунди на него му стана ясно, че нямам никаква власт. Бях готов да си призная всичко, но той просто каза: „И така и така съм тук, имам половин килограм уникални зърна кафе, нека да се опитаме да направим нещо“. Имах контакти с шефа на търговията на дребно в Сиатъл. Запалих се по идеята. За да скрепим новото си сътрудничество, двамата с Чик си сварихме кафе от изпечените зърна, които той беше прекарал нелегално (носеше също и сурови зърна, които били за лична консумация, както каза самият той), а после седнахме да обсъдим стратегията на действие. Пийнах само една глътка от приготвеното кафе и почти се проснах в несвяст. Сърцето ми щеше да изскочи, кръвното ми беше обезумяло от кофеина, а вкусът бе отвратителен. Мунбърст не би продавал в никакъв случай кафе, което е толкова лошо на вкус.

— Аз съм на друго мнение — подметна Франк.

— Просто не си опитвала такова нещо — каза Бенджи. — Съобщих на Чик, че договорката се разваля. И понеже се чувствах виновен пред него, му предложих да се приюти за известно време. Той беше коректен гостенин, но след няколко дни исках вече да си ходи. Освен това ме нервираше с постоянното си присъствие в Мунбърст, разказвайки на клиентите за вълшебните си зърна. Той непрекъснато идваше зад бара, опитваше от различните видове кафе, пробваше сладкишите. Търпението ми се изчерпа и му казах, че трябва да си върви. И тогава, както става ясно, той потропва на вашия праг.

— Какво стана с количеството изпечени зърна? — поинтересува се Франк. Чик сигурно беше привършил сам суровите зърна (като изключим тези, които бяха останали в Мат), натравяйки се по този начин.

— Чик задържа по-голямата част от тях. Даде ми стотина грама като мостра, в случай че променя мнението си. Заключени са в сейфа на офиса. Той не си ги поиска обратно. Би трябвало да са още там.

— Можеш ли да ни ги дадеш? — попита Франк. Тя беше любопитна да изпробва изпеченото кафе.

— Колко жалко, но ключовете за сейфа се намират някъде в канализационната система на Ню Йорк — обяви Бенджи.

— За което съжалявам — изкиска се Аманда.

Франк нямаше представа за какво иде реч. Но всъщност не я и интересуваше.

— Винаги можем да разбием сейфа — каза си тя доста високо.

— Разкажи ми повече за Чик — помоли Аманда. — Когато беше при теб, до късно ли спеше? Или скачаше в ранни зори? Готвеше ли си, или просто ядеше корнфлейкса от кутията? Четеше ли преди заспиване? Почистваше ли след себе си?

— Не знам — беше краткият отговор на Бенджи.

— Как може да не знаеш? Той е живял тук няколко дни.

— Да, обаче аз почти не го виждах. Излизах в шест да отворя заведението, когато той още не беше станал. Ядеше от моята храна — останали спагети и пиле, плодове, корнфлейкс, яйца — но не знам дали ги консумираше направо от опаковката, или си ги слагаше в чиния. Обикновено оставяше чисто след себе си. Не знам дали четеше в леглото, защото в десет аз заспивам като покосен.

— Къде спеше Чик? — попита Аманда.

— На дивана.

— На този диван? Това прилича повече на любовно канапенце за двама. Как се е събирал на него? Той беше доста над шест фута.

— Не знам — каза Бенджи. — Не съм разсъждавал по тоя въпрос.

— Първо е спял на много неудобен диван, а после на пода в сутерена — въздъхна Аманда. — Последните му нощи трябва да са били мъчителни и неспокойни. Хранел се е където завари, гладен, отчаян, жадуващ за човешки контакт. Преследвайки мечтите си, които никога няма да се сбъднат.

— Придаваш романтична окраска на нещата — прекъсна я Франк.

— Защо казваш това?

— Аз получавам съвсем различна представа за Чик.

— Каква например?

— Паразит, който се възползва от добронамереността на другите.

— Той беше ботаник — задъха се от възмущение Аманда.

Франк стисна устни. Тя можеше да навлезе в подробности около начина, по който Чик използваше хората, докато не му затръшнеха вратата. Ако Аманда не го беше унижила така на първата им среща, Франк беше сигурна, че щеше да й се наложи да търпи Чик в жилището си, докато не го изгони и тя на свой ред. В този момент й проблеснаха истинските намерения на Чик. Всъщност той възнамеряваше, съблазнявайки Аманда, да получи достъп до апартамента им. Може би дори това бе част от причината, поради която той бе изхвърчал така от Хайтс Кафе. За да бъде потърсен от Аманда на следващия ден с молба да остане при нея. Беше ли наистина възможно? Чик като манипулативен използвач? По-голямата сестра запази тази теория за себе си. Да разстройва Аманда, бе последното нещо, което желаеше. Франк беше изненадана от факта колко много й допада идеята за техните допълващи се същности. Те не само се бяха отворили една за друга, но и част от всяка една от тях, сякаш се беше имплантирала в другата. Франк не искаше да разваля всичко и затова реши да не разбива илюзиите на Аманда по отношение на Чик.

— Права си. Чик просто извади много лош късмет — каза Франк.

— Което ме връща обратно към убиеца — намеси се Бенджи. — Събуди ли разказа ми някакви прозрения, Аманда? Получи ли някои от твоите послания?

— Помогна ми да вкарам Чик в картинката, но за съжаление не ми подсказа нищо. Нека да оставя всичко да се утаи за няколко часа и току-виж нещо изплувало на повърхността.

— Всичко, за което те моля, е да опиташ — каза Бенджи.

— Хайде да тръгваме, Аманда. — Франк бръсна трохите от джинсите си и стана.

Сестрите благодариха за закуската, пожелаха късмет на Бенджи и си тръгнаха. Вече навън на улицата, потръпваща от мразовития въздух и от мисълта за окаяното състояние на Бенджи, Аманда въздъхна:

— Толкова време и енергия на вятъра, само и само да поддържаме представата, че Бенджи е безмилостен противник. Той е един отчаян неудачник.

— Като всички нас? — попита Франк, докато вървяха.

— Не го вярваш това нито за миг — парира я Аманда. — Ти се смяташ за дяволски умна. Признай си.

— А ти си мислиш, че си дяволски красива.

— Е, добре. Мразя фалшивата скромност — каза Аманда, пърхайки с дългите си клепки.

— Мат може и да знае къде е остатъкът от кафето — предположи Франк.

— Не ни пречи да го попитаме.

— Тези зърна разпалиха любопитството ми. — Франк беше съгласна, че кафе с високо съдържание на кофеин, би привлякло потребителите. Разбира се, щеше да бъде проблем, ако употребата му водеше до смърт. Но това бе хибрид от първо поколение. Кръстосването на либерика и робуста с арабика, можеше да доведе до повече кофеин плюс по-добър вкус. Усъвършенстваният хибрид щеше да струва цяло състояние.

Вместо да тръгнат обратно по Монтагю стрийт към къщи, Франк каза на Аманда:

— Имам една идея. Нека да се поразходим.

— Къде отиваме?

— Просто ела.

Аманда сви рамене, загърна се по-плътно в палтото и последва сестра си. Те продължиха по Хикс стрийт надолу покрай променадата в посока Норт Хайтс. Франк зави по Мидоу стрийт. Това беше една от онези забутани улички с еднофамилни къщи, така не на място сред Бруклин Хайтс с неговите сгради във викториански стил. Тук повечето къщи бяха построени от дърво, вместо типичния кафеникав камък. Всичките бяха белязани от разруха, разнебитени, с обрулени керемиди и лющеща се от входните врати боя. Това беше бедната част на Бруклин Хайтс.

Те стигнаха до ъгъла с Клинтън стрийт. Франк се спря пред сива къща, която направо беше започнала да потъва в земята. Тя провери номера и каза:

— Пристигнахме.

След това започна да блъска по мръсно сивата врата. Прозорците, на нивото на улицата, бяха прашни, та чак бели. Франк можеше все пак да забележи тежките завеси, спуснати отвътре. Тя продължи да блъска, дори и след като никой не отваряше в продължение на няколко минути.

— Мисля, че няма никой — каза Аманда.

— Според мен спи — предположи Франк. — Той спи през деня.

— Да не би да посещаваме вампир?

— Пекар.

В този момент вратата се отвори от една гигантска бухтичка. Патси Стромбо беше облечен в розова раирана пижама, с която, според Франк, приличаше на Прасчо от „Мечо Пух“ само че хилядократно уголемен. Кафявата му коса беше къдрава по впечатляващ начин — всяка отделна къдрица навита на спиралка плътно към скалпа. Сякаш главата му бе покрита с масурчета от канела.

— К’во става — попита той, по-скоро уморено, отколкото ядосано.

— Здравей, Патси Стромбо. Аз съм Франческа Грийнфилд. Изпращам ти чек всеки месец. — Франк не беше заставала лице в лице с него откакто бяха завършили гимназия. Последната година, след като й се наложи да се занимава с бизнеса, си кореспондираше с Патси писмено и по телефона. — Измина доста време. Не си се променил. — Той наистина не беше мръднал. Може би само косата му беше по-дълга преди.

Патси се засмя, разкривайки пожълтели си зъби:

— Франческа Грийнфилд. Заприличваш все повече и повече на баща си.

— Как е главата ти, Патси? Надявам се, че всичко е наред — каза Аманда.

Той й се усмихна сънено и каза:

— А ти изглеждаш точно като майка си. Главата ми е добре. Дължа ти извинение задето те стреснах така.

Ако Аманда го беше обезглавила, сигурно щеше да се извинява, че тече прекалено много кръв, помисли си Франк.

— Можем ли да влезем? — попита тя. Беше доста студено да стоят на улицата.

Веднъж озовала се вътре, Франк заоглежда петдесетте квадратни метра площ. От едната страна се издигаше мощен хладилник, до него масивна фурна „Викинг“. В средата — огромна маса и метален плот. В далечния ъгъл Франк забеляза походно легло (трябваше да се отбележи, че походното легло притежаваше гигантски размери) и до него гардероб.

— Работата ми е целият ми живот — отбеляза Патси, сякаш да обясни условията, в които живееше.

— Наистина се възхищавам от хората, които не са обсебени от материалните притежания — каза Аманда. — Чувството за собственост не ти носи нито любов, нито спокойствие, и със сигурност не те приближава до никакво духовно просветление.

Патси кимна в съгласие.

— Понякога докато съм си сам нощем, правейки курабийки, почти мога да чуя как земята се върти.

— Дзен и изкуството да се пекат сладкиши? — учуди се Франк.

Патси запристъпва сконфузено на малките си стъпала.

— Какво мога да направя за вас? — попита той. — Някакъв проблем с доставките ли има?

— Няма проблем. Но се чудех, дали не си намирал половин паунд кафе на зърна в нашия сутерен в последно време?

— Половин паунд кафе?

— Предполагам, че е било в торбичка.

— Вие никога не държите кафе в сутерена — отвърна той. И беше прав. Франк купуваше само в малки количества, за да е прясно, и го съхраняваше всичкото горе.

— Може някой да ти го е дал? Или продал? — Франк имаше теория. Теорията за вълшебните зърна. Чик е преспивал в сутерена и се е нуждаел от пари в брой, за да ухажва Аманда. Затова е продал магическите зърна на гиганта. По всяка вероятност са се засекли долу в някакъв момент. Тя не знаеше със сигурност какво точно беше казал Чик на Патси, но пекарят по принцип не загряваше бързо.

— Подушвам нещо — каза Франк. Обонянието й на хрътка я заведе директно при рафтовете до масата. На всеки един от тях бяха разположени различни божествени произведения: кифлички, кексчета, пайове, бишкоти, малки купички с крем брюле. Тя не можа да определи от кой артикул точно идва уханието на кафе.

— То е тук, нали? Кафето е в тях.

Патси въздъхна вяло и кимна.

— Брюлето ми отне часове. Изпекох го на водна баня. Използвах малки съдове за суфле. Но си заслужаваше усилието. В рецептата пишеше „да се поръси“. Трябваше да се смелят зърната, а после ръчно стрих кафето на прах. Доволен съм как се получиха кифличките с портокалови корички и кафе. Две препълнени супени лъжици прясно смлени зърна за дванадесет бройки. Сам изядох една цяла тавичка. Може би затова заспах трудно. — Когато говореше, брадичката и вратът му образуваха една обща пухкава повърхност.

— Това какво е? — попита Франк, повдигайки някакъв сладкиш в малка метална купичка.

— Добър избор — похвали я той. — Това е „Мини Шифон Пай“ с кафе. Хрупкава коричка от пълнозърнест сухар. Яйчени жълтъци. Чаша двойно, късо, силно еспресо. Сокът на един прясно изцеден лимон, плюс една щипка фини стърготини от кората. Опитай го. Наслади се.

Франк извади бебето пай от креватчето му и гризна от коричката. После отхапа по-голямо парче.

— А-а — въздъхна тя блажено. Вкусът беше невероятен. Франк изяде целия сладкиш. — Току-що унищожих веществено доказателство.

— Нещо не разбирам — каза Аманда. — Това виетнамското кафе ли е? Изпечено на курабийки и кексчета?

— Виетнамско ли? — учуди се Патси. — Мат каза, че е сингапурски сорт, специално отглеждан за печива.

Мат? Мат му е продал зърната? Теорията на Франк потъна, но не съвсем.

— Имаш пред вид Мат, мърлявия младеж. Оня, който те удари по главата с машината за капучино — попита Франк.

Патси кимна, брадичката му изчезна пак.

— Да, точно той.

— Благодаря ти за помощта — завърши Франк. Трябваше да разбере как зърната са преминали от Чик в Мат. Едва ли щеше да е трудно. Просто ще го попита. — Патси, обещай ми да не ги изяждаш или продаваш. Прибери ги във фризера. — Колкото и противно да бе кафето, сварено от зърната, тестените изделия, сготвени с тях, бяха фантастични. Това виетнамско чудо щеше да се окаже все пак с търговски потенциал. Кофеинов десерт. Биха ли го купували американците?

Патси се съгласи да ги замрази. Сестрите се запътиха да излизат, когато той извика след тях:

— Чакайте! Фактурата за януари на ваше име ли да е, или на името на господин Фиърсън? Мога просто да изпратя разписката в Хайтс Кафе.

— Какво общо има Тод Фиърсън с документите ни за доставка? — изуми се Франк.

Патси изглеждаше объркан.

— Утре е петнадесети януари — отвърна той.

— Е, и?

— Вие не знаете за договора?

Тръпки побиха Франк, но студът отвън нямаше нищо общо с това.

— Какъв договор?

— Момичета, мисля, че е по-добре да поговорите с господин Фиърсън — поклати глава Патси.

— Нямам какво да обсъждам с него.

— Сигурен съм, че той има какво да ви съобщи — каза Патси, докато затваряше входната врата, носеща белезите на времето.

[1] Ross Perot — тексаски милиардер, кандидат за президент през 92 и 96 г. — Б.пр. ↑

18 глава

Аманда се страхуваше, че този нов удар ще довърши Франк. Самата тя нямаше проблеми със себе си. В интерес на истината, сега, след като беше открила заострения ръб на своята същност, Аманда започваше да си го харесва. Направо виждаше, проблясващия си като острие ум, и се чудеше дали покрай това ще се сдобие скоро и с изсечени скули. Но имаше още какво да се желае в овладяването на съвършената острота: достатъчно беше да си представи режещия като бръснач интелект на Франк, унищожителния й сарказъм. В този момент обаче, свистящият гняв на Франк, беше най-видимата част от нея.

— Успокой се — помоли я Аманда.

— Ще се успокоя, когато умра.

— В това няма съмнение, Франк. Но бих искала да се опиташ да се отпуснеш междувременно.

— Млъквай, Аманда.

Двете сестри наблюдаваха как закъснялата Немезида, въплътена в Тод Фиърсън, запечатваше металната решетка на „Флирт с кафето“. В уведомлението пишеше: Собственост на ресторанти Фиърсън.

Тод приключи с подлото си дело и прибра ролката фосфоресцираща лента.

— Честно да си призная, аз съм изненадан, че вие, момичета, нямахте представа — важно каза той. — Родителите ви никога ли не обсъждаха финансите си с вас?

— Имахме уговорка да се видим с тях точно по този въпрос, но всичко пропадна, защото те умряха преди това — процеди Франк.

— Трябвало е да ви обяснят.

— Защо не ни обясниш ти — предложи Аманда.

Той се обърна към Аманда и направи театрална гримаса, сякаш усилието да говори бе прекалено, за да се захваща изобщо.

— Историята за правото на собственост я знаете, нали? — каза накрая Тод.

— Дядо ни имал дългосрочен договор за наемане, а мама и татко купили сградата от дядо ти преди двадесет и пет години — каза Франк.

— Точно така. В средата на седемдесетте те направиха ипотека с тридесетгодишен падеж и твърда лихва, когато лихвените проценти бяха космически. И после не реинвестираха, след падането на лихвите. Родителите ти никога не са били наясно с парите. Както и да е, преди малко повече от година „Барни Грийнфилдс“ започна да потъва и вашите се опитаха да вземат заем. Но Ситибанк реши, че са прекалено голям риск, тъй като вече бяха на ръба на банкрута. Затова те дойдоха при мен. Отпуснах им петдесет хиляди долара плюс десет процента лихва, които трябваше да бъдат върнати в едногодишен срок — тоест днес, точно в пет часа. В случай че родителите ви или техните наследници не могат платят парите, сградата преминава в мое владение.

— За по-тъп договор не бях чувала — изсумтя Франк. — Оставаха само няколко години, докато изплатят полицата. Тази сграда струва поне осемстотин хиляди.

Сестра й беше права, помисли си Аманда. Разбира се, малка по площ и амортизирана, но все пак с витрина към Монтагю стрийт и апартамент на горния етаж. При този бум на сделките с недвижими имоти? Трябваше да струва цяло състояние. Това беше тяхната кокошка със златни яйца, причината Аманда да не мисли за спестявания на старини.

— Ами намерете купувач, който да ви плати на ръка петдесет хиляди долара до пет следобед. Не ме интересува дали ще го продадете, просто си искам парите.

— Много добре знаеш, че предпочиташ да получиш имота — каза Франк. — Нарочно си държал тази уговорка в тайна, за да нямаме възможност да действаме. Настоявам да получа доказателство, че такъв документ изобщо съществува.

Тод извади лист хартия от джоба на палтото си. Подаде го на Франк и сестрите прочетоха съдържанието. Споразумението беше подписано и заверено при нотариус два дни преди смъртта на родителите им. Аманда разпозна подписа на Бърни Зиглер, адвоката на техните. Защо той още на погребението не им беше казал за този документ? Заради суматохата ли беше пропуснал да го спомене?

— Видя ли датата? Може би са се канели да ни съобщят, но така и не получиха шанс за това — промълви Аманда.

— Как е възможно мама и татко да са сключили такъв договор? — невярващо възкликна Франк. Аманда се чудеше същото. Цялото отчаяние на родителите им беше изписано листа хартия. Сигурно са били ужасени при мисълта да загубят заведението и обнадеждени, че заемът ще изправи бизнеса на крака. Аманда изпитваше облекчение, задето родителите й не можеха да видят как човекът, когото смятаха за приятел, тика дъщерите им към просешка тояга.

— Ще се свържа с адвоката ни — обяви Франк.

— Направи го — каза Тод.

Начинът, по който го каза, наведе Аманда на мисълта, че Зиглер, довереният адвокат на родителите й, също е замесен в укриването на договора. Но тя не каза нищо. Нямаше какво да каже.

— Сега разбирам защо беше толкова враждебен с нас. Когато каза, че ти вредим на бизнеса, не си имал предвид Хайтс Кафе, ти си говорел за нашето заведение. — Франк вдигна договора пред лицето на Тод и демонстративно го скъса. Вятърът подхвана хартийките и ги понесе по Монтагю стрийт.

— Това е копие, Франческа. Оригиналът е заключен в бюрото ми.

— Той е фалшив — запротестира Франк.

— Обади се на Бърни Зиглер. Сигурен съм, че той е запазил в сейф оригинала на вашите. Явно сте го пропуснали покрай смъртта на Фло и Марв. — Сега вече Аманда беше убедена в съучастничеството на адвоката. Малката сестра се опита да си затвори очите за цялата тази поквара, но тя изгаряше вътрешната страна на клепачите й.

— И ако не се появим с парите до края на деня? — поинтересува се Франк. Вече наближаваше един и половина.

— Ще дойда с ключар и ще подменя бравата.

— Първо ще трябва да минеш през трупа ми — заплаши Франк, заставайки пред желязната решетка.

— Така да бъде.

— Как се предполага да намерим петдесет и пет хиляди долара за няколко часа? — попита Аманда. — Това е невъзможно.

— Нямам нищо против да получа заведението още сега — каза Тод.

— Да ти го начукам, няколко пъти подред — му каза Франк.

Тод се разхили, докато се отдалечаваше по посока на Хайтс Кафе. Аманда се обърна към Франк с надеждата да се прегърнат, но веднага забеляза, че мекотата в сестра й се беше стопила. По-голямата сестра изглеждаше отново непристъпна.

— Откривам генерален дефект в житейската си философия — обяви Аманда. — Непрекъснато очаквам най-доброто, а получавам най-лошото.

— Дори когато очакваш най-лошото, пак боли щом го получиш, повярвай ми.

— Може ли да влезем вътре — помоли Аманда. — Тук се вкочанихме.

Те се качиха вкъщи, за да обсъдят положението. Клариса и Мат ги изненадаха с един изчистен апартамент. Беше излъскан от горе до долу. Явно доста се бяха потрудили — Аманда виждаше за пръв път челото на Клариса изпотено (но и така изглеждаше добре). Мат унило държеше дръжката на метлата. Аманда ги прегърна и двамата от благодарност.

— Не се сдържахме и подслушахме разговора ви долу на улицата — каза Клариса.

— Е, трябваше да залепим глави за прозореца — допълни Мат.

Сестрите бяха въведени от Мат в кухнята (скърцаща от чистота и ухаеща на препарати) и седнаха край сложената маса (топла доматена супа и препечени сандвичи със сирене). Аманда искаше да попита Мат за малката му търговия с Патси. Но и без това се чувстваше като пребита. Пък защо ли да очаква нещо друго от него, освен лъжи. След като толкова дълго се бе доверявала на непознати, приятели, любовници, или просто всеки, който и се беше струвал мил и добронамерен, Аманда си даде сметка, че единственото същество, на което наистина може да разчита, е сестра й. Вместо самота, Аманда почувства спокойствие и увереност при тази мисъл. Да концентрира вярата си върху един човек, беше много по-мобилизиращо, отколкото да разпръсква из вселената своето вечно разсеяно, свободно реещо се благоразположение. Фокусирането й подейства окуражаващо. Ако до този момент беше търсила посока, сега вече я имаше: новата й цел в живота (по-извисена от намирането на интимна половинка) беше щастието и стабилността на Франк.

Докато Франк се обаждаше от стаята си на Бърни Зиглер, Аманда се наслади на храната.

— Благодаря за почистването. Иска ми се да вярвам, че сте действали от благородни подбуди, но по-вероятно ви е движило чувството за вина.

Франк влезе в кухнята. Лицето й издаваше как беше протекъл разговора.

— Имаме си работа с големи акули, Аманда. Смятам, че Зиглер е замесен. Извиняваше ми се толкова мазно. „Как съм пропуснал да обсъдя това с вас?“ Мразя го. И, разбира се, Тод трябва да бъде убит.

— Изваждам си веднага арсеника и старите дантели — подхвърли Аманда.

— Говоря сериозно.

— Не е задължително да го убивате. — Сестрите се обърнаха към Мат, държащ все още дръжката на метлата. — Просто трябва да му платите — добави той. Чудесно осветляване на очевидното, но невъзможно разрешение, установи Аманда.

— Ти открадна от нас — каза Франк.

— Аз? — Мат се посочи с пръст.

— Продаде на Патси зърната кафе, които стояха в сутерена — обясни тя. — Щом торбата е била в нашия сутерен, значи е наша собственост.

— Чик остави зърната, а аз ги предложих на Патси, преди да разбера, че проявявате интерес към тях.

— Можеше да споменеш нещо.

— Ти не ме попита — невинно каза той.

Франк стисна устни.

— Щом си се познавал вече с Патси, защо го фрасна по главата?

— Той награби Аманда — заекна Мат.

— Е, и? — настоя Франк.

— Само защото си влязъл в търговски отношения с някого, не означава, че той не е изнасилвач. Той сграбчи Аманда, тя пищеше. Използвах първия тежък предмет, който ми попадна под ръка, и го млатнах. Действах първосигнално, Франческа. Оставих се на инстинктите да ме водят.

Франк го гледаше безизразно. Аманда беше леко поласкана от загрижеността на Мат, макар ситуацията да не бе представлявала опасност.

Мат свали гумените ръкавици, с които беше стоял досега и каза:

— Аманда, хайде да се разходим. Усещам кога не съм желан. — Той погледна Франк. Тя му отвърна с невъзмутимо повдигане на веждите.

Аманда искаше да остане при сестра си, но Франк каза:

— Давай. Щом инстинктите подтикват Мат да излезе, коя съм аз, че да го спирам?

— Направо съм изненадана как можеш да бъдеш така нахакана, Франческа — намеси се Клариса, облегната на хладилника. — На път си да загубиш всичко. Заведението. Достойнството си.

— Да, доста загубих. Остана ми само девствеността и чувството за хумор — отвърна Франк.

— Ти си девствена! — ахна Клариса.

— А, с чувството за хумор май приключихме.

Телефонът звънна. Аманда протегна ръка, но Франк й махна да го зареже.

— Остави, ще се включи секретарят.

Четиримата чакаха търпеливо в кухнята, докато най-накрая след третото позвъняване от машинката се чу глас: „Франческа, Уолтър се обажда“. Някой в стаята въздъхна. Съобщението продължи: „Ако си там, моля те, вдигни. Добре, не мога да те виня, че отказваш. И по всяка вероятност няма да ми проговориш никога повече. Но все пак трябва да знаеш истината. Статията не е мое дело. Пайпър Цорн я написа и сложи името ми отдолу. Извади ми душата докато не разбра как е минала срещата ни. Признавам, излязох с теб, за да се добера до информация, но след като ние… след като разговаряхме, ми стана ясно, че не мога да продължа да работя по случая. Цорн ме заплаши с уволнение, ако не му кажа за какво сме си приказвали. Накрая му разказах. Стори ми се, че вече знае. Като че ли знаеше всичко свързано с теб. Не мога да ти опиша колко съжалявам. Паднах толкова низко. Сигурен съм, че никога повече няма да пожелаеш да разговаряш с мен. Но те моля да размислиш. Наистина държа на тебе, Франческа. Беше прекрасно снощи. Искам да те видя. Дай ми още един шанс. Ще се обадя по-късно. Ще се обаждам всеки ден, ако трябва“.

Аманда наблюдаваше внимателно сестра си. Опитваше се да улови емоциите, които бушуваха във Франк. Какво ще направи? Аманда подозираше, че Уолтър ще бъде разкаран, подминат като крайпътен камък. И това по всяка вероятност бе правилното решение: той не беше свестен. Франк сигурно усещаше трите чифта очи върху себе си. Напрежението тегнеше във въздуха — можеше почти да се докосне.

— Как се чувстваш като главен герой? — обърна се Клариса към по-голямата сестра.

Въпросът беше проницателен, помисли си Аманда. Обикновено Франк играеше ролята на страничен наблюдател. Но в този момент се оказа в центъра на събитията. Тя бе главно действащо лице в любовна драма. И по всичко личеше — нямаше сълзи в очите, изчервяване или разтреперване — че се справя добре.

— Да простя, значи да забравя. Затова ще го намразя завинаги и така ще го задържа при себе си.

— Може би е по-мъдро да му простиш постепенно — предложи Аманда.

— Вие с Мат нали щяхте да излизате? — попита Франк.

Когато бяха вече навън, любопитството на Мат надделя:

— Мислиш, че тя ще му се обади?

Аманда се надяваше това да не се случи.

— Нямам намерение да обсъждам лични въпроси с измамник като тебе.

— О, моля те, Аманда, напълно бях забравил за онези зърна кафе. Не ми е приятно да се съмняваш в мен. Искам да ми имаш доверие.

— Колко получи за торбата със зърната?

— Десет долара.

— Можеше да вземеш много повече.

— Нямах нужда от повече — каза Мат. Докато говореха, пресякоха Монтагю стрийт. Като стъпиха на тротоара на отсрещната страна, Мат обяви: — Пристигнахме.

— „Дивата маслина“? — учуди се Аманда. — Изпитваш силен глад за маслини?

Стояха пред малък специализиран магазин, който задоволяваше потребностите на Бруклин Хайтс от маслини, зехтин и маслинов пастет. Тук се помещаваше и клон на Уестърн Юнион.

Собственичката, мисис Вици, не би могла да е почитател на „Поуст“. Аманда попадна в меката й прегръдка; дебелите, тресящи се ръце на мисис Вици се обвиха около врата на Аманда и прекъснаха безценния приток на кислород към мозъка й. Малката сестра обичаше физическия допир, изразяващ топли чувства. На практика Аманда беше Кралицата на прегръдките. Но когато миризмата на маслини от мисис Вици я обгърна, тя потръпна.

— Здравейте, мисис Вици, как сте днес? — каза сърдечно Аманда.

— Понеделник е — отвърна, мърморейки тя, — как трябва да се чувствам?

— Щастлива?

— Щастлива? Ха!

— Мога да се обзаложа, че ще ми разкажете.

— Не ме карай да започвам.

— Какво по дяволите е това? — запита Мат. Сочеше една двадесетгалонова[1] тенекия, пълна догоре със зехтин и плуващи в него маслини огромни като сливи.

— Отглеждани от стогодишни фермери, на отдалечен гръцки остров, не по-голям от един квадратен километър — отговори госпожата. — Толкова сочни, толкова вкусни, само една да опиташ и не можеш да се спреш.

— Колко струват? — поинтересува се Мат.

— Шейсет долара килограма.

— Това е нечувано — подсвирна той.

— Ако обичаш маслини, цената не е от значение — обясни Аманда.

— Сладурче — каза мисис Вици и я ощипа по бузата. — Какво хубаво личице. — Тя отново я стисна здраво, сякаш се опитваше да извади пълнежа от нея.

— Очаквам телеграма от Тексас. За Матю Шемерхорн — съобщи Мат.

Мисис Вици погледна с нови очи на него.

— Имаш ли как да удостовериш това, млади човече?

Мат си извади портфейла. Двамата с госпожата се задълбочиха над документите му за самоличност. Аманда се помота покрай тенекиените кутии с каламата в дъното на магазина, а когато се върна обратно при тях, мисис Вици подаваше на Мат една жълта телеграма.

— Приключихме тук — каза й той.

Озадачена, по-малката сестра се сбогува и въпреки реалната опасност от счупени ребра, се подложи на още една прегръдка.

— Е, мистър Шемерхорн. Телеграма от нелегалната организация? Обявена ли е вече анархията?

— Как ще реагираш, ако ти кажа, че произхождам от фамилия на тексаски нефтени магнати, които имат повече пари от султана на Бруней, но не поддържам с тях близки отношения, заради разточителството им и характерния им южняшки расизъм.

— Ти нямаш тексаски акцент.

— Аз ще те измъкна, Аманда — каза той със светещи очи. — Ще спася окаяното ти заведение, ще осъществя мечтите ти и ще ти помогна да раздадеш възмездие на хората, които те тормозиха. Тази телеграма… — Вятърът развя жълтия лист в ръката му. — … е потвърждение, че осемдесет хиляди долара са прехвърлени на сметката ти от банката на баща ми в Далас. Снощи взех от чековата ти книжка номера на сметката. Не можех да заспя. Сестра ти е много шумна, когато прави секс.

— Бъркал си ми в чантата?

— Не открих никакви средства против забременяване. За мое разочарование. — Мат се хилеше хлапашки.

— Не ти вярвам!

— От снощи обмислям акцията с парите, а когато тази сутрин чух какво се кани да направи онова джудже Фиърсън, веднага се обадих на татко. Не бяхме разговаряли от месеци. — Мат сияеше. — Аз ще бъда твоят спасител. Какво ще кажеш за това?

— Все още не мога да се примиря с тършуването в личните ми вещи.

— Не смяташ ли, че си струва да го преглътнеш за осемдесет хиляди долара?

Тя се замисли.

— Ти няма да ни дадеш парите просто така.

— Ако гарантирам, че няма да настоявам за никакво участие в бизнеса, ще ги приемеш ли?

— Не — отвърна Аманда. — Недоумявам защо го правиш и се чувствам неловко.

— Ами ако ти кажа, че го правя, защото мога?

— Не бих ти повярвала.

— Или защото уважавам това, което се опитвате да постигнете?

— Вече съм наясно, че това не е вярно.

Аманда трябваше да признае, че Мат й се струваше много по-интересен, откакто се оказа богат наследник. Тя се чудеше дали той след пет години нямаше да управлява семейния петролен бизнес, смеейки се на миналото си като творец на графити с анархични наклонности. Тази представа й хареса. Дори я намираше секси. Аманда винаги беше харесвала Мат. Тя знаеше, че той е част от съдбата й още когато прекрачи прага на заведението да пита за работа и влезе перфектно в джинсите.

— Точно колко пари притежава семейството ти? — попита тя.

— Осемстотин милиона. При последните банкови извлечения.

Самото произнасянето на сумата беше като купидонова стрела за сърцето на Аманда.

— Парите ти те правят секси.

— Иска ми се да мразя мисълта, че ме намираш привлекателен само заради парите ми. Но няма да я мразя прекалено много.

— И все пак не мога да ги приема — каза Аманда. Просто нямаше как. Тя познаваше Мат само от две седмици. Той също би могъл да ги измами, както Тод бе измамил родителите им. Освен това изминалите седем дни я обремениха с морален дълг към Чик и финансов към Тод. Колкото и атрактивен да изглеждаше Мат с неговата заможност, Аманда не искаше да дължи още нещо на някого в този момент. Поне не и преди да ликвидира старите си задължения.

— Виждам колко искаш да помогнеш — каза тя, — но не мога да разменя един дълг срещу друг, а твоят ще бъде и по-голям.

— Желаеш истината? Добре. Предлагам ти този заем с користни цели. Казах на баща ми по телефона, че искам да инвестирам парите в малък бизнес. Той винаги се е надявал аз да поема компанията, а аз предложих този не толкова мащабен проект да бъде като пробно изпитание. Така баща ми би могъл да разбере дали притежавам необходимите качества. Ако малкият ми бизнес успее, се прибирам вкъщи да работя за него. Ако се провали, той ще се съгласи, че не съм пригоден за неговия свят, ще освободи от попечителство парите ми и ще ме остави да си преследвам моите цели. Давам ви сумата, вие претърпявате фиаско в рамките на една година, татко ме откопчава от златните си тиранти и аз тупвам върху онези 3.4 милиона, които наследявам от скъпата ми покойна баба.

— И вдигаш революция с парите? — попита Аманда.

Мат се оказваше толкова алчен, колкото и останалите.

— Със сигурност няма да си купувам поршета и стада с едър рогат добитък, които ще бъдат заколени после.

— И тези пари нямат абсолютно нищо общо с това колко ме харесваш?

Мат се изчерви.

— Не се опитвам да те купя.

Аманда му повярва.

— Обичаше ли баба си?

— Да. Наистина я обичах — призна смутено той.

— Трябва ли да обещая, че ще се провалим?

— На този етап няма нужда от писмено потвърждение.

Аманда протегна ръка.

— Тогава приемам.

[1] Gallon — мярка за течност = 3,78л. — Б.пр. ↑

19 глава

Франк наблюдаваше Клариса, която нервно си пооправяше ту косата, ту дрехите, ту маникюра. Блондинката не се чувстваше много комфортно да бъде насаме с по-голямата сестра. Вината обикновено разклаща самообладанието на човек. Въпреки че Клариса заслужаваше да опита вкуса на емоционалното страдание, Франк не изпитваше голямо удоволствие от възможността да й го причинява. Разобличете най-популярното момиче в кафенето — не толкова умно и вдъхващо страхопочитание, колкото изглежда — и оставате с коса, дрехи и маникюр, които да забодете върху хартиената кукла.

— Аз ще взема пример от Аманда и ще ти простя за стореното. Не те мразя. Ако изпитвам нещо към теб, то това е съжаление — каза Франк.

— Ти съжаляваш мен?

— Облекчена и щастлива съм, че го казах.

— И как се получи така? — попита Клариса.

Как би могла Франк да го обясни? Възвеличаването на Клариса беше неоснователно. Тя си беше внушила, че блондинката владее сили, които на нея й липсват. Колко наивно се надяваше приятелството с това ослепително създание да оцвети сивата й същност и да я надари с неща, които никога не е притежавала. Франк си даде сметка, че беше абсурдно и глупаво. И колко тъжно за Клариса: някой беше ли искрено заинтересован от Клариса заради самата нея? Франк по своя смотан и непохватен начин се беше опитала да я използва, но никога истински не бе държала на нея. Без да осъзнава собственото си лошо поведение обаче. И затова трябваше да плати съответната цена. Висока при това. Клариса не изглеждаше да оплаква каквито и да е загуби. Нито дори залеза на мита за самата нея.

— Защо те съжалявам? — запита Франк.

Защото в Клариса не се забелязваха никакви чувства, освен вина. Защото тя действаше, движена изцяло от собствения си интерес, поради което оставаше сама и откъсната — а дори не подозираше това. Дори след като многократно беше лъгана от Пайпър, тя продължаваше да го смята за приятел.

— Да, кажи ми — настоя Клариса.

— Не зная.

Блондинката барабанеше с нокти по кухненската маса. Наистина ли изгаряше от желание да получи дисекция на характера?

— Мисля, че би било добра идея да се прехвърлим на по-належащ въпрос — предложи Франк.

— Като например?

— Изкупление.

— Изкупление?

— Да — натърти Франк. — Как можеш да поправиш вредата, която причини? В противен случай — и понеже не съм католичка ще трябва да ми помогнеш с религиозното значение на този израз — ти отиваш в ада.

По-голямата сестра наблюдаваше съсредоточено реакцията на Клариса. Розовите ноздри с незабележими пори бяха единственото нещо от лицето на блондинката, което помръдваше.

— Няма да вземеш да се разревеш, нали? — не се стърпя Франк. Идеята, че думите й могат да засегнат ледената кралица, беше възхитителна.

— Няма, разбира се — поклати глава Клариса.

— Ноздрите ти треперят.

— Моментът е много тежък за мен.

Франк бе поразена:

— Съжалявам, ако съм те притеснила. Не беше нарочно. — Може би все пак Клариса пазеше някакви остатъци от съчувствие в сърцето си.

— Винаги е трудно да се говори за пари — каза блондинката.

Разговорът нещо се беше обърнал.

— Сега вече съм озадачена — каза Франк.

— Спомняш си за лекия ремонт, който извършихме преди конкурса, нали? И обявата във вестника? И новия навес и табелата с новото име?

— Онези, за чието заплащане не трябваше да се притесняваме? Не съм ги забравила. — Главата на Франк заплашваше да се пръсне. След всичко, което им беше причинила, Клариса имаше смелостта да иска пари.

— Ами изкуплението? — попита Франк.

— Никак не е забавно, Франческа — каза Клариса.

— Да ме виждаш да се смея?

— Вложила съм три хиляди долара.

— Предполагам, че ще трябва да ги преглътнеш.

Трепкащите ноздри на блондинката сега се разшириха като на бясна крава.

— Нямам намерение да изгубя тези пари — каза тя.

Франк не можеше да повярва… не, по-добре да зареже това.

В този момент тя трябваше да очаква подобно нещо от Клариса. Само като си помисли, че й беше жал за тая кръвопийца.

— Ако претеглим дълговете си една към друга, смятам, че излизаш суха от водата, загубвайки само три хиляди долара.

— Искам онова, което по право си е мое. — Сега, когато може би мястото й в „Поуст“ не беше така сигурно, Клариса трябваше да е осъзнала колко отчаяно се нуждае от парите. Тя беше студентка все пак. С Армани не излизаше никак евтино. Франк усети, че ако желае да получи от Клариса още някаква услуга, трябваше да я притисне на момента.

— Няма да видиш и петаче — произнесе Франк спокойно, — освен… не, забрави.

— Какво? — не издържа Клариса.

Франк поклати глава:

— Никога не би се навила.

— Може пък и да се навия.

Франк се насили да се усмихне, докато подаваше бързо стръвта на пиранята срещу нея:

— Веднага ще ти напиша чек — „никой не би ти го изплатил от тук до Кливланд“, помисли си по-голямата сестра — ако свършиш още една задача като маркетинг-мениджър на „Флирт с кафето“.

Клариса стисна скептично устни. Франк продължи:

— Искам да се обадиш на Пайпър Цорн и да го помолиш да изрови нещо за Тод Фиърсън. Притежавана собственост, ипотеки, арести, кръвни проби, ДНК, регистрирани домашни любимци, ловен билет, данъчни декларации, всичко. — Поуст имаше неограничен достъп до Кметството, Гражданския регистър, информация от полицията. Можеше и да изскочат, компрометиращи Тод, факти. Не беше присъщо за Франк да се занимава с изнудване, но ако не го направеше, я очакваше разорение.

— Искаш да излъжа Пайпър?

— Да не повярваш как се обръщат нещата.

— Мислиш си, че това е някаква сапунена опера?

— Не, мисля си, че след както той те излъга, сега можеш да го излъжеш и ти. — Франк отново се удиви как е могла да има такова доверие в Клариса. Блондинката изобщо не беше толкова умна и съобразителна. Така силно бе желала да й повярва — заради оцеляването на кафенето и заради себе си — че мозъкът й беше прескочил слабите страни в характера на Клариса, съсредоточавайки се върху тези, които впечатляваха.

— Вместо чек, ги искам в брой — каза Клариса.

— Хиляда и петстотин мога да ти платя днес, останалите другата седмица. — Или в следващия живот, както би казала Аманда.

— Добре, ще го направя. — Блондинката взе телефона, за да се обади в „Поуст“. Докато провеждаше разговора не свали поглед от Франк.

— Пайпър, Клариса е. Страхотна статия от Уолтър Робинс в днешния брой. А-ха. Да. Слушай, искам да те помоля за услуга. Занимавам се тук с един мъж. Той си пада по мен. Уверява ме, че не е женен, но искам да бъда сигурна. Можеш ли да провериш? А-ха. Да, казва също, че е богат. И че има скъпа кола. Знам. Знам. А-ха. Да. Знам. Можеш ли да накараш някой от компютърджиите при теб, да го проучи? Тод Фиърсън. — Клариса произнесе правилно името буква по буква. — Живее в Бруклин Хайтс. Собственик е на Хайтс Кафе. Да. Добре. Задръж за секунда, ще кихна.

Тя покри слушалката с ръка:

— Кога сме на разположение?

— Отиваме до банката за пари в брой и след това се връщаме. Половин час. Но той да не се обажда тук. Ние ще го потърсим.

— Ще ти се обадя след половин час отново. Не, нямам факс под ръка. Нито телефон. Паднала ми е батерията. Ще трябва аз да ти позвъня.

Клариса затвори и се обърна към Франк:

— Ще го свърши. Предполагам, че се чувства виновен, задето ме е подвел. Той наистина не е толкова лош.

Франк трябваше да се ощипе, за да не направи някой коментар. Налагаше се да поддържа приятелска атмосфера, докато не получеше компрометиращия материал срещу Тод. След това Клариса щеше да бъде низвергната. Франк си погледна часовника. Беше два часа.

— Тръгваме ли? — попита тя. Двете си взеха връхните дрехи и излязоха. Решетката пред заведението беше все още заключена. Франк потисна една дълбока въздишка при спомена за сутрешната среща с Тод. Събирането на материал за изнудване беше отчаян акт, но тя трябваше да направи нещо. Не й се струваше толкова ужасно да води битка, когато знаеше какво е заложено на карта.

Хората вървяха забързано по улицата, слънцето сякаш падаше като баскетболна топка. Всичко изглеждаше ускорено, докато Франк наближаваше финала на тази част от своя живот. Въпреки че краят се задаваше застрашителен и мрачен, тя го очакваше с нетърпение. Аманда би нарекла това оптимизъм. Франк не беше готова да се обвърже с такова мнение.

Двете жени извървяха в мълчание цялото разстояние до Ситибанк на Монтагю стрийт. Франк попълни бланката за теглене на пари и се подреди на опашката зад млада съпружеска двойка с момиченце в бебешка количка. Мъжът и жената си говореха тихо — обсъждаха дали могат да си позволят да останат в града с бебето. Спокойният разговор за съвместното им бъдеще размекна Франк. Когато беше на двадесет и три, тя смяташе, че ще има фантастична кариера в издателския бизнес, любящ съпруг и деца, преди да навърши тридесет. На тридесет и три тя беше изненадана от реакцията си при срещата с тази млада двойка. Вместо да им завиди, тя ги сметна за миловидни и обикновени, ограничени от компромиси в името на семейството и детето.

Каза си, че не би искала да е на тяхно място. Всъщност, тя не би си сменила мястото с никого. Приятната изненада от факта, че се приема и одобрява, дойде внезапно. Когато служителката на гишето извика: „Следващият!“, Франк изобщо не я чу.

Мъжът зад нея я потупа по рамото. Както беше изпаднала в транс, предизвикан от току-що появилото се прозрение, Франк се стресна и се приближи до касата. Подаде бележката и банкоматовата карта на чернокожата служителка в напреднала възраст.

— Как ги предпочитате?

— По петдесет и по сто — отвърна Франк.

Касиерката й подаде парите и разписката, казвайки:

— Ако искате да говорите с някого от отдела по инвестициите, можете да си уредите среща, ето там на гишето за информация.

— Не ви разбрах добре. — Франк не виждаше необходимост от съвети как да инвестира шестстотинте долара, които й оставаха на сметката.

— Нямате намерение да оставите седемдесет и девет хиляди долара просто да си седят на текущата ви сметка, нали? — попита касиерката.

— Сигурно има някаква грешка — започна Франк, но после погледна разписката. Премигна невярващо с очи: сумата, останала след последното теглене, беше 79,343.00 долара.

Касиерката направи справка на компютъра и съобщи:

— Имате преведени на сметка осемдесет хиляди долара по-рано този ден.

— О, да. Бях забравила. — Франк нямаше идея какво става, но ако това беше грешка на банката, тя определено нямаше намерение да я коригира.

— Забравихте за осемдесет хиляди долара?

— Аз взимам лекарства — обясни Франк, след което се наведе напред и прошепна: — Прозак. — Служителката се опули, а Франк продължи: — Искам да изтегля петдесет хиляди, ако обичате.

— Трябва ми документ за самоличност със снимка и нова попълнена бланка. Също така се налага да съгласувам толкова голяма сума с управителя на банката.

Франк нямаше шофьорска книжка, а паспортът й се намираше в апартамента.

— Съгласувайте, каквото трябва да се съгласува. Аз ще се върна след петнайсет минути.

— Банката затваря след петнайсет минути.

— Мамка му. Къде има телефон?

20 глава

Телефонът звънеше ли звънеше в апартамента на семейство Грийнфилд. Аманда не го чу, защото беше заета да спори с Мат долу на улицата.

— Казвам, че трябва да вземем телеграмата и да я заврем отзад на оня гном Тод Фиърсън — каза Мат.

Аманда се ядоса на тъпата му упоритост.

— Той няма да приеме чек. Освен това трябва да намерим Франк и да я уведомим за новата ситуация.

— За да може да вземе всички решения в твоя живот? Защо поне веднъж не поемеш отговорност?

— Франк не взема всичките важни решения.

— Дай ми пример с едно, което да си взела ти — предизвика я той.

Аманда се загърна плътно с палтото.

— Защо водим този разговор насред улицата?

— Опитваш се да смениш темата? — попита той. — Няма нищо лошо в промяната, Аманда. Доволна ли си от подчинената си роля в живота? Всички разбира се сме заложници на държавата. Но аз имах предвид в личния си живот, в отношенията с Франк.

— Би предпочел да се превърна в нея? — попита Аманда.

— Не говоря за имиджа, не ти предлагам нищо подобно. Давам ти осемдесет хиляди долара и първото нещо, което инстинктивно правиш, е да прехвърлиш отговорността на някого другиго. Един ден като се омъжиш, съпругът ти ще те контролира напълно, докато се рееш щастлива и отнесена, усещаща нещата с третото си око.

Аманда почти изрече: „Че какво лошо има в това да си щастлив и отнесен?“, но тя знаеше какво му е лошото. Докъде беше стигнала така щастлива и отнесена? Прогнозата на Мат за бъдещето й (тя си беше представяла с радост същата картина години наред) сега й звучеше детински повърхностно и кухо. В един миг, с почти осезаем студен полъх, Мат беше помел светлите й мечти, оставяйки на тяхно място безполезност.

— Ти ме нарани.

— Би трябвало да мога да говоря честно и открито с приятел и бизнес партньор — каза Мат. — Макар да съм партньор без право на глас.

— Това наричаш без право на глас? — възкликна Аманда.

— Добре, какъв е твоят ход? Къде отиваме сега? И не ме дразни с отговора, че отиваме в леглото.

— Може би трябва да си потърся съпруг, който да бъде контролиран, а не контролиращ?

— Предупредих те да не ме дразниш.

— Тръгваме към Хайтс Кафе — засмя се Аманда.

Тя не беше сигурна, че може да понесе конфронтация с Тод или, по-лошо, с Пол Макартни. Не се беше виждала с бармана от преследването по алеите за разходка. Но от мразовития въздух устните й бяха посинели под червилото и изглеждаха лилави (жалка гледка в комбинация с бледата й кожа). Налагаше се да влезе някъде на топло, а Хайтс Кафе беше наблизо. Франк не би се спряла, когато е уплашена. Тя дори като че ли изпитваше наслада от сблъсъка с врага. Аманда трябваше да признае — Мат беше прав. Тя непрекъснато и без угризения беше прехвърляла мръсната работа върху Франк. Бе дошло времето да прояви смелост.

Когато приближиха входа на ресторанта, тя започна да диша дълбоко и си пожела да е Франк. Какво би казала сестра й? Как би реагирала?

Аманда си мърмореше:

— Аз съм Франк. Аз съм Франк.

— Шизофрения ли разиграваш? — попита Мат.

— Просто се настройвам.

Аманда бутна силно вратата на Хайтс Кафе. Всички очи в бара се впиха в пламналото й лице. Да смени смразяващия студ с тази топлина беше приятно, но след миг усети, че ако не си съблече палтото, ще се самовъзпламени. Тод не се виждаше никъде.

— Нека да го почакаме — предложи Мат.

Аманда кимна в съгласие и седна на едно от така познатите столчета край бара. Мат се извини и се насочи към тоалетните. По пътя си натам той се обърна и привлече вниманието на Аманда към кухненското помещение. През кръглото прозорче на летящите врати към кухнята тя видя Пол Макартни. Разговаряше с някого (не можеше да се види с кого), и се смееше. Той излезе от кухнята и застана зад бара, правейки се, че не я забелязва веднага.

— Здравей, Пол — каза тя.

Той отказа да срещне погледа й.

— Как вървят нещата, Пол — продължи Аманда по-високо.

— Не би трябвало да си тук — смотолеви барманът.

Аманда разглеждаше обстойно неоновите светлини, ярки и цветни дори през деня.

— Седях точно на този стол. Не мога да повярвам, че е било само преди три дни. Пак ли се каниш да изкрещиш, че ме мразиш, и да избягаш?

— На работа съм — изсумтя той.

— Тогава ще си поръчам питие, обичайното.

— Кир Роял? Сега?

— Какво ме спира? Да не би да трябва да отварям кафенето? — Пол й приготвяше коктейла безмълвно. — Как е жена ти? Децата?

Барманът сложи пред нея питието върху салфетка, пресегна се през бара и я стисна за китката.

— Недей да споменаваш жена ми — процеди той.

Аманда се откопчи, махайки един по един пръстите му от ръката си. Трепереше и се чувстваше превъзбудена. А може би това беше страх? По този начин ли реагираше Франк, когато провокираше сблъсък? Харесваше ли й? Аманда не беше сигурна, дали „харесвам“ е подходящият глагол, въпреки че установяваше как един конфликт е полезен при снабдяването на кожата с кислород (сърцето й изпомпваше като бясно). Освен това бе предизвикала Пол да разкрие, неподозирана черта от своя характер. Аманда се чудеше дали при така свободното си от конфликти съществуване не беше живяла през цялото време в един двуизмерен свят (въпреки третото око).

— Защо наговори на репортера от „Поуст“ онези лъжи за мен?

— Никого не съм лъгал. Оня репортер ми се обади вкъщи, представи се за ченге и ме предупреди, че ако не кажа истината, ще ме подведе под отговорност за съучастие в убийство. Казах му каквото знаех. Той изопачи всяка моя дума. И тогава си навлякох гнева на Тод. Не му стана приятно, че името на ресторанта е попаднало в жълтата преса, и беше побеснял задето съм разговарял с журналисти. Злополучната ти среща почти ми докара уволнение.

Значи той прехвърля върху мен вината за сполетелите го беди, помисли си Аманда. Естествено те никога повече нямаше да бъдат приятели, ако изобщо някога са били. Социалното й обкръжение се свиваше с всяка измината минута. Както го караше, накрая щеше да й остане само Франк. А може би Франк беше всичко, което е имала.

— Пропуснах ли нещо? — попита Мат, завръщайки се. Той застана до Аманда, поставил покровителствено ръка на рамото й. И Мат ли щеше да се превърне в една нетрайна връзка? Те бяха обвързани най-малкото финансово. Обвързани. Не й звучеше като да е по собствено желание.

Мат хвърли поглед на Пол (главата на бармана започна да изпуска пара при появата на Мат) и попита:

— Как се развива тайната любов?

— Откъде започна тая тъпотия с „тайната любов“? — настоятелно попита Пол.

— Съпругата ти ми каза — отговори Аманда.

— Силвия?

— Имаш ли други съпруги? — поинтересува се Мат.

— На път съм да те фрасна — заплаши го Пол.

Мат се изсмя, но отстъпи крачка назад. Главата на Пол направо вреше (спокойно да сготвиш броколи върху нея), и тогава той спря да клокочи. Въздъхна и се подпря с лакти на бара:

— Силвия беше разстроена. Тя не обича Тод да ми е ядосан. Опитах се да се защитя и може и да съм споменал, че съм се почувствал зле заради теб, Аманда. Тогава Силвия се развика: „Притесняваш се повече за Аманда Грийнфилд, отколкото за Тод“. И — тук явно беше основната ми грешка — аз се съгласих. Тя избухна и изхвърча навън с децата. После се върна — предполагам, че точно тогава се бяхте засекли при асансьорите — събра един куфар за себе си и за момичетата, и се махна. Беше предвидено да се срещна с нея онзи ден при алеята до реката, а ти се появи там също.

— Затова се опита да ме избегнеш — каза Аманда. Ако Силвия ги беше видяла заедно, щеше да затвърди погрешното си убеждение. — Значи изобщо не си бил тайно влюбен в мен? — Аманда беше леко разочарована.

Чертите на лицето му се отпуснаха.

— Дори и някога да ми е минавало през ума, не съм имал намерение да действам.

Ръката на Мат, преметната през рамото на Аманда, се превърна в стоманено продължение на тялото му.

— Дръж си панталоните закопчани — предупреди той.

— Ти си дръж твоите.

— Момчета!

— Излишно се притесняваш, малкия — обърна се Пол към Мат. — Не възнамерявам да се задявам с никого, докато жена ми я няма вкъщи, пък и тя ще се прибере скоро. Силвия е при баща си, а той едва ли ще я приюти задълго с децата.

— Баща й живее в квартала? — поинтересува се Аманда.

Пол изглеждаше объркан.

— Разбира се — потвърди той, изстисквайки кърпата за бърсане. — Ти не знаеш, така ли?

— Какво да знам?

— Защо се бъхтя така здраво? Защо понасям простотиите на Тод? Защото ми харесва? Правя го, защото трябва. Нямам намерение да се противопоставям открито на тъста си.

— Тод е баща на Силвия? — учуди се Аманда. Тя не беше подозирала, че Тод изобщо има семейство. Родителите й винаги говореха за него, като за самотен, тъжен човек, който има нужда от компанията им. В съзнанието й изплува неясен спомен как майка й и баща й обсъждат развода му.

— Тод е неин баща, а аз съм зетят, очакващ да управлява бизнеса, след като тъстът му се пенсионира.

Бизнес, който щеше да се уголеми два пъти в 5 часа, ако Мат не беше дошъл на помощ.

— Кажи ми, че не си знаел за сделката на родителите ми, сключена с Тод.

Пол постави ръката си на барплота, сякаш се заклеваше над библия.

— До оня ден нямах никаква представа. Иначе щях да ти кажа. Виж, съзнавам, че се държах лошо с теб. Бях погълнат от личните си драми, но съжалявам за „Барни Грийнфилдс“.

— Къде е Тод в момента? — попита тя.

— Мисля, че се прибра до тях да си вземе душ, преди вечерния наплив.

— До тях ще рече?

— Хикс стрийт, номер двеста петдесет и шест.

Аманда се сети за сградата на ъгъла на Хикс и Джоралемън. На една пресечка от жилището на Пол. И още по-близо до това на Бенджи.

Мат й помогна да си облече палтото. Нейният Кир Роял остана недокоснат на бара. Тя се обърна към Пол:

— Коктейлът е от теб. Дължиш ми много повече от едно питие. Можеше да ме предупредиш преди тридесет часа за намеренията на Тод относно кафенето, но не го направи. Защо? Алчност? Гняв? Отмъщение? Направо ми се повръща от всичко това. От сега нататък не сме приятели. И никога повече няма да бъдем. Когато те срещам на улицата, ще си обръщам главата настрани. Когато правиш опит да ме заприказваш, ще се преструвам, че не те забелязвам. Няма да ти простя. Също така, няма и да забравя.

Мат и Аманда напуснаха бързо ресторанта. Тя трепереше от произнесената реч. Мат направо я повлече по Монтагю стрийт надолу към Хикс стрийт и жилището на Тод. Студеният въздух поохлади възбудата на Аманда и тя вече можеше да диша дълбоко и да успокои препускащия си пулс. Никога преди това не беше изричала такива тежки думи на когото и да било. И наистина го мислеше — всичко това, което беше казала — чак до мозъка на костите си. Като се изключат треперещите устни, Аманда имаше усещането, че беше овладяла контрола над ситуацията. Беше поела отговорност, свършвайки неприятната работа. И се чувстваше права.

— Майко мила — възкликна Мат, — надявам се никога да не те ядосам. Страшно е, когато един сърдечен човек се държи ледено.

— По-страшно е, ако никога не го направи — отвърна Аманда.

21 глава

Никой не вдигаше телефона. Франк стоеше в кабината със слушалка в ръка, а с другата попълваше, една по една, цяла купчинка бланки за теглене на пари. Нямаше ли необходимите документи, нямаше да получи ордер за цялата сума. Касиерката й каза, че може да изтегли до две хиляди долара в брой, без да представя документ за самоличност. Това означаваше двадесет и осем бланки, които трябваше да бъдат готови в следващите десет минути.

Междувременно Клариса беше застанала пред съседния телефон, за да се обади във вестника. Тя беше силно развълнувана от новината за банковата грешка в сметката на Франк.

— Това означава ли, че ще получа и останалите хиляда и петстотин днес? — попита Клариса.

— Ще ги имаш, след като се обадиш на Цорн за информацията свързана с Тод.

Изяснили този важен въпрос, двете жени се заеха да телефонират. Изнервена, Франк остави спешно съобщение на домашния им телефон: „Аманда! Ако в следващите десет минути чуеш това, вземи ми паспорта от чекмеджето на нощното шкафче и бързо ела в Ситибанк на ъгъла на Монтагю и Клинтън“. Франк тресна слушалката и влетя обратно в банката, оставяйки Клариса сама при телефонните кабини. Преди нея имаше седем човека и само три гишета бяха отворени. Според часовника й щяха да приключат с клиенти след около пет минути. Но тя вече бе на опашката, така че нямаше да я върнат.

Не се оказа права. Точно в три часа касите довършиха бързо обслужването на клиентите, които бяха непосредствено пред гишетата, и бронираните прегради се спуснаха. Работата се преустанови. Тримата души пред Франк простенаха в унисон и си тръгнаха, напускайки полето без бой. Франк продължаваше да стои подредена на несъществуващата вече опашка, стиснала в ръка двадесет и осемте бланки, чудейки се какво да прави. Тя заблъска по металната преграда:

— Отворете! Случаят е спешен.

Никакъв отговор. Втурна се към основната зала на банката. Служител от охраната приканваше изостаналите да напуснат сградата. Франк го избегна и продължи забързано към гишето с информацията.

— Нуждая се от обслужване, по дяволите! — извика тя. Сблъсквайки се с мраморните колони, гласът й отекна в просторното фоайе. Персоналът на банката не й обърна внимание.

Охраната се приближи към нея.

— Госпожо, затворихме вече. Налага се да изчакате до утре или да използвате банкоматите, за да си свършите работата.

— Вие не разбирате. Аз бях на опашката.

— Съжалявам, но сега трябва да напуснете.

Ако се стигнеше до арест, нямаше да види тези пари никога.

— Колко мога да изтегля накуп от един банкомат?

— Не мога да ви кажа.

Франк се затича към входа, където се намираха банкоматовите машини. Устройствата бяха десет на брой — девет от тях в изправност. Тя пъхна картата си и набра кода: 447463 („Аз меля“). Започна да натиска съответните прозорци по екрана. Когато стигна до определяне на сумата, Франк набра цифрата 55000. Автоматът бръмча известно време и после изписа: „Сумата е прекалено висока. Моля, изберете по-малка сума“. Франк пробва с 2000. Тя се ужасяваше от перспективата да й откажат и тази стойност, тогава процедурата щеше да продължи вечно. Но машината се съгласи и тя взе своите две хиляди долара. После машината я попита желае ли да извърши друга трансакция. Франк поиска да изтегли пари в брой, същата сума. Мислеше си, че има ограничение в броя на тегленията, но беше приятно изненадана.

По времето, когато Клариса се присъедини към нея пред банкоматите, вече бяха изтеглени десет хиляди долара. Нямаше място по джобовете си за още банкноти.

— Подай ми дамската си чанта — настоя Франк.

Клариса притисна към гърдите си черната чанта-плик от изкуствена материя.

— Това е марка Кейт Спейд.

— Дай ми чантата. — Всички в преддверието се обърнаха да видят коя е тази умопобърканата. Франк сниши глас: — Трябва ми за няколко минути. Безкрайно ще съм ти благодарна, ако ми преотстъпиш шибаната чанта. Благодаря.

Клариса се раздели със своята Кейт Спейд.

— Има нещо, което трябва да знаеш, Франческа. Голямата сестра почти не я слушаше.

Тя тъпчеше парите в плика и преосмисляше гневното си избухване. Внезапно на екрана изскочи надпис: „Банкнотите в този автомат свършиха. Използвайте друг“.

— Мамка му! — Франк отново привлече вниманието на всички наоколо. Тя бързо се подреди пред друг банкомат. Нетърпеливо пристъпваше от крак на крак, сякаш й се ходеше до тоалетната.

Клариса застана до нея:

— Франческа, слушаш ли ме — настоя тя. — Пайпър Цорн е бил арестуван.

— Радвам се да го чуя.

— Не искаш ли да разбереш защо?

— Защо се точи толкова тая опашка? — Франк забеляза гневния поглед на Клариса. — Какво разбра за Тод Фиърсън? — Това щеше да я разсее, докато чака.

— На теб наистина не ти пука защо е задържан Пайпър.

— Просто ми дай информацията за Тод, става ли? Мога да се фокусирам само върху един неприятел в даден момент.

— Наложи се да разговарям с някакъв стажант.

— И какво ти каза той?

Клариса приближи няколко набързо изписани бележки до нивото на очите си:

— Тод Фиърсън, Хикс стрийт 256, Бруклин; социална осигуровка 111-09-8444; шофьорска книжка 235-111-222; регистриран собственик на тойота Корола; чисти приходи за 1997 — шестдесет хиляди.

— Шестдесет хиляди? — подсвирна Франк. — Явно има добър счетоводител.

Клариса продължи:

— Плаща издръжка на Люси Фиърсън, Пайнепъл стрийт 57, Бруклин. Не издържа непълнолетни деца, но има дъщеря — Силвия Макартни, Грейс Корт Али 5-и две внучки. Трейси и Бетина Макартни.

— Струва ми се, че знаех за развода му — каза Франк. — Люси Фиърсън?

— Оказва се нещо като писателка. Стажантът я потърси в Интернет. Изпращала е стихотворения с религиозна тематика в някаква християнска интернет страница.

Люси Фиърсън. Не би могла да бъде дъртата Люси, откачалката, вечно позоваваща се на библията, защитничка на семейните ценности. Тя беше къде-къде по-стара, за да е бивша съпруга на Тод.

Франк направи една крачка напред заедно с опашката.

— Можеш да изчакаш с мен и да си получиш парите — предложи тя на Клариса.

Блондинката поклати отрицателно глава.

— Ще си ги взема друг път. Искам да отида да видя Пайпър. Задържан е на Адамс стрийт 233. Това е тук наблизо, нали?

Бруклинският съд се намираше през няколко преки.

— Завиваш надясно, тръгваш по Корт стрийт, пресичаш площада и си пред общинския съд.

Любопитството на Франк надделя най-накрая.

— Защо е арестуван Цорн?

— Момчето от вестника не беше съвсем наясно какво се е случило, но както се твърди, Пайпър е откраднал някакви токсикологични изследвания от болницата в Лонг Айлънд.

Сърцето на Франк подскочи. Онази жена от моргата на болницата! Франк беше забравила напълно за срещата, която уреди на Цорн. Не успя да се сдържи и се разсмя високо.

— Не ми се струва никак смешно, Франческа — каза Клариса, извади си ключовете и портфейла от чантата и си тръгна.

Най-накрая Франк се добра до банкомата и го изпразни, изтегляйки дванадесет хиляди долара. После отново се нареди на опашка и повтори тази операция, докато не натъпка скъпоценния плик на Клариса с петдесет и пет хиляди долара. Тя се изду от съдържанието, което тежеше, както изчисли Франк, около десет килограма (предимно десет и двадесет доларови банкноти). Голямата сестра напусна преддверието с убеждението, че никой не е забелязал как пълни Кейт Спейд с пачки.

Въпреки неловкото усещане да се разхожда с паричния еквивалент на една цяла къща, Франк плуваше сред вълните на новото чувство на спокойствие. Беше само три и четиридесет и пет. Имаше на разположение повече от час, за да извърви разстоянието до Хайтс Кафе и да спаси положението. Тя реши първо да се отбие вкъщи за по-топъл пуловер (докато прекарваше следобеда в банката, отвън бе застудяло още повече), и по-голям сак за парите.

Наближавайки жилището си, нямаше как да не забележи полицейската кола, паркирана пред тях. Светлините и алармата на автомобила не бяха пуснати — слава богу — в противен случай, за втори път през последните няколко дни, визитата на властите щеше да предизвика силен обществен интерес. Тя стигна до входната врата и се опита, не особено сръчно, да пъхне ключа в ключалката. Преди да успее, един от полицаите, висок, слаб мъж с мустаци се приближи до нея.

— Франческа Грийнфилд?

— Да? — каза тя, притиснала парите плътно до тялото си.

— Аз съм инспектор Карло Луиджи. Запознах се със сестра ви оня ден.

— Когато арестувахте Бенджи.

Той кимна учтиво.

— Познавате ли мъж на име Пайпър Цорн?

— За нещастие.

— Прибрахме го, защото е обвинен в незаконно изземане на медицински данни, свързани с полицейско разследване. Но той се призна за виновен в углавно престъпление. Имаме основания да смятаме, че сте замесена и вие. Бихме искали да дойдете с нас за разпит.

— Жената от болницата… имате пред вид онези медицински изследвания? Не знам нищо по въпроса.

Инспектор Луиджи запремигва неразбиращо.

— Цорн се призна виновен в опит за убийство.

Чантата на рамото на Франк започна да натежава. Тя искаше да се прибере вкъщи, а след това да приключи с ангажимента към Хайтс Кафе.

— Кога е бил извършен този опит за убийство — попита тя. — Цялата нощ си бях вкъщи. И имам двама — можеше да се приеме дори, че са трима, в зависимост от това кога Уолтър беше напуснал апартамента й — свидетели, които могат да потвърдят местонахождението ми.

— Това звучи много в стил Коломбо — усмихна се ченгето.

— Но е самата истина — усмихна се на свой ред Франк.

— Не искате ли да разберете кого се е опитал да убие Цорн?

Франк вече беше допуснала, че жертвата е някоя от интимните приятелки на Цорн, пострадала при битов скандал.

— Мога да предположа.

— Уолтър Робинс. Който към днешна дата пази болничното легло. Три счупени ребра, счупен крак и мозъчно сътресение. Цорн си призна, че го е бутнал от перона на линия №2 под пристигащата мотриса на метрото. Мистър Робинс има късмет изобщо да е сред живите.

Това не можеше да е вярно.

— Той ми се обади тази сутрин.

— Ако го е направил, значи ви е звънял от Лонг Айлънд Колидж Хоспитал. Може ли да дойдете с мен, мисис Грийнфилд? Искаме да поговорим с вас за Робинс.

Франк си погледна часовника. Нямаше време. Разполагаше само с един час.

— Не мога.

— Това е сериозно престъпление, мисис Грийнфилд.

— Нищо не съм направила.

— Нека да го обсъдим в кабинета ми.

Франк се поколеба. Добре беше да се държи възпитано.

— Съжалявам, но имам да върша важна работа. Просто не мога точно сега.

— Не ви каня на среща — каза той. — Влизайте в колата. Веднага.

22 глава

Хикс стрийт №256 беше викторианска сграда от типичния кафеникав камък, построена някъде около началото на века. Нетипични за квартала бяха обаче, тежките тъмни завеси, спуснати пред всички прозорци на всеки етаж.

— Може би хората, които живеят тук, са чувствителни към светлината — предположи Аманда. — Фотофоби.

— Сега си я измисли тази дума — каза Мат.

— Не съм. — Ала всъщност не беше много убедена.

— Не са чувствителни към светлината. Те не искат някой да узнае какво се крие зад пердетата.

Аманда натисна звънеца на Тод Фиърсън. От домофона с пращене се чу женски глас. Звучеше като Силвия, но Аманда не беше сигурна. Оня път двете бяха разговаряли кратко.

— Ало. Аманда Грийнфилд е. Търся Тод Фиърсън.

Пълна тишина. Трябва да беше Силвия. „Явно ме мрази“, помисли си Аманда. По-малката сестра се чудеше дали Пол се беше обадил предварително, за да предупреди жена си и баща й. Нямаше значение. Предупреждението не би помогнало много. Тод трябваше да се срещне с Аманда. Ставаше въпрос за пари. Що се отнася до Силвия, Аманда не беше длъжна да й обяснява приятелските си взаимоотношения — вече приключили — с Пол. Тя натисна отново звънеца.

— Аманда? — обади се Тод. — Това не е нито мястото, нито времето.

— Имам парите, Тод. Всичките петдесет и пет хиляди.

Ключалката на входната врата щракна. Мат отвори и отстъпи настрани, за да пусне Аманда пред себе си. Много галантен жест от негова страна. Апартаментът на Тод беше съвсем леко открехнат, той ги чакаше вътре. Аманда представи Мат като свой партньор.

— Може ли да влезем? — попита тя, хвърляйки презрителен поглед към темето на нелюбезния домакин.

— Посещението ви е нежелателно. Не го познавам този мъж. Може да е опасен — каза Тод. После попита Мат: — Въоръжен ли сте?

— Защо смяташ, че съм опасен? — сопна се Мат. — Заради външния ми вид? Прекалено опърпан за изискания ти вкус? Кой би си помислил, че някой облечен като теб, ще се окаже крадец и изнудвач.

— Отказвам да…

— Искаш ли си парите? — попита Аманда.

— Разбира се, че си ги искам — каза той.

— Може ли да влезем? — зададе отново същия въпрос тя.

Той отстъпи неохотно и ги пусна да минат навътре.

Интериорът на апартамента съответстваше на епохата, когато беше построена сградата. Стените бяха боядисани в пастелно зелено. Канапета (три броя на партерния етаж в стаята с прозорци, гледащи към улицата), с тапицерия от тежък брокат. Краката им с формата на лъвски лапи (като на старинна порцеланова вана). Кедровата масичка в същия стил. Ориенталският килим на пода беше великолепен — ръчно тъкан, поне петнайсет фута дълъг и десет фута широк. Цветовете — виненочервено, кафяво, тъмно зелено — бяха прекалено мрачни за вкуса на Аманда, но това безспорно беше оригинален персийски килим, който струваше поне двадесет хиляди долара. Аманда се чудеше дали родителите й изобщо бяха виждали този апартамент. Те никога не бяха обичали прекаления разкош. Мат също изглеждаше впечатлен.

— Скъп килим, Тод — каза Аманда.

— Щеше да бъде още по-хубав, ако кучето не беше пикало върху него.

Внезапно от дъното на жилището малък джак ръсел териер се понесе към тях. Той се метна директно срещу Аманда. Кучетата я обичаха. Животните общуваха с нея на космическо ниво.

— Здравей, мъниче — каза тя и се наведе, за да може териерът да я подуши. Вместо това, кучето оголи челюсти и се опита да я захапе. За щастие рефлексите на Аманда не се бяха сковали от студа навън и тя дръпна ръката си навреме.

— Териерът е на дъщеря ми — каза Тод, сякаш да обясни реакцията на кучето. — Силвия! Озапти си псето! — изкрещя той.

Пепеляворуса и кокетна, Силвия се появи веднага, като че ли се беше спотайвала зад вратата да подслушва. Аманда й се усмихна сияйно:

— Радвам се да те видя отново.

— Хайде, Ровър — каза Силвия, игнорирайки напълно поздрава на Аманда. Тя перна животното (порода „летящи челюсти“) с кучешката каишка и двамата изприпкаха в другата стая.

— А сега — каза Тод, сядайки на плюшеното канапе. Краката му увиснаха във въздуха. — Парите?

Аманда му подаде жълтата телеграма.

— Какво е това? — Тод я прочете. — Много вълнуващо. Поздравления, Аманда. Ще имаш нещо, което да ти сгрява душата. Казах, че ги искам в брой. Тази хартийка не доказва нищо.

— Банките са затворени вече — каза Аманда. — Ще ти напиша чек.

Той поклати оплешивяващата си глава.

— Единствено в брой. — Той се смъкна от канапето и се изправи на малките си стъпала. — Може би ме смяташ за пълен идиот. Да дойдеш в дома ми, съобщавайки че парите са у теб, и след това да ми предложиш чек. Няма да се хвана на тоя номер. И нямам време за глупости. След час ще бъда в Хайтс Кафе. Ако имаш сумата, както твърдиш, донеси я там в брой. Дори ще ти отпусна време до пет и половина. И се обзалагам на безплатна вечеря за всички в квартала, че няма да успееш.

Вътрешностите на Аманда се опитаха да напуснат тялото. Тя дишаше дълбоко — вдишване, издишване, вдишване, издишване — стараейки се да запази спокойствие.

— Вечеря за всички в квартала — повтори тя.

Мат и Аманда си тръгнаха. По-малката сестра нямаше и бегла представа какво ще прави. Минаваше три часа, банките бяха затворени. Имаха ли време да теглят хилядарка след хилядарка от банкоматите? Има ли в тези автомати толкова пари?

— Наблизо се намират Чейс и Ситибанк — каза Мат. — В двете банки би трябвало да има петнайсет автомата.

Двамата се затичаха по Монтагю стрийт. Температурата сигурно беше паднала с пет градуса за последните петнайсет минути. Пръстите на Аманда се вкочаниха. Минаваше 3:45, когато се озоваха пред клона на Чейс Банк.

— По-добре да отидем до Ситибанк, за да не плащам допълнителна такса от долар и петдесет за всяка трансакция — каза Аманда.

— Стига умува, влизай вътре — заповяда Мат.

След петминутно чакане на опашка, Аманда застана пред един от банкоматите и трескаво набра първо кода си 424464 (И Чинг) после и желаната сума от петстотин долара.

— Какво правиш? — каза Мат. — Поискай пет хиляди.

Аманда прибави нула към изписаната сума и зачакаха. На екрана се появи съобщение, което ги уведомяваше, че не могат да изтеглят повече от две хиляди долара наведнъж. Аманда отново промени желаната сума и парите се появиха. Беше замаяна от зеления цвят, толкова много чисто нови стодоларови банкноти. Напъха парите в джоба си и взе подалата се от машината разписка. Подаде я на Мат и започна наново да набира цифри.

— Нещо не е както трябва — каза Мат.

— Какво?

— Според разписката в сметката ти има само деветнадесет хиляди долара.

— Това е невъзможно.

Аманда поиска подробна информация от машината. И наистина, данните за трансакциите през деня проследяваха движението — от превеждането на осемдесет хиляди долара, до многократни тегления от автоматите по две хиляди долара всяко.

— Франк е била. Парите са у нея. Трябва да я намерим — каза Аманда. — Може би е тръгнала да се среща с Тод.

Дали се бяха разминали на улицата? Как е разбрала Франк за депозита? Бъркотията ставаше все по-неуправляема.

— Да ги внеса ли обратно? — Аманда питаше за двете хиляди в джоба си.

— Задръж ги. Може да ни потрябват извънредно. Мислиш, че Франк е в Хайтс Кафе? — попита Мат с треперлив глас. При цялата демонстрирана незаинтересованост, той беше изнервен от изчезването на парите си.

Аманда го прегърна енергично.

— Не се притеснявай. Сигурна съм, че Франк ги е изтеглила. Парите са в безопасност. По всяка вероятност точно в този момент ги дава на Тод.

— Не. Не ги дава на Тод — прозвуча силен глас зад тях.

Аманда се обърна, за да види кой се намесва, и потресено установи, че това бе Силвия Макартни, застанала в преддверието с банкоматите, държаща остър, дълъг, касапски нож в едната ръка и кучешката каишка в другата. Ровър, доловил напрежението във въздуха (или просто поддържайки репутацията си), оголи челюсти.

Няколкото души, които бяха на опашката, прецениха потенциала на ситуацията и решиха, че ще е благоразумно да изчезнат. След като напуснаха припряно банката, Силвия залости вратата от вътрешната страна, тримата — Аманда, Мат и Силвия, ако не броим Ровър — вече бяха сами.

— Може би трябваше да отидем до Ситибанк — промълви Мат.

23 глава

С чанта, пръскаща се по шевовете от зелени пачки, Франк влезе в полицейската кола и потегли към същия участък на Корт стрийт, където бе изпратила Клариса преди няма и двадесет минути.

Франк беше влизала вече в грозноватата сграда, когато я бяха извикали за съдебен заседател. След входа с детекторите за метални предмети я въведоха в малка приемна. Беше й посочено да седне на дървена пейка срещу тревистозелена стена, а инспектор Луиджи и неговия партньор изчезнаха зад голяма дъбова врата с надпис „Вход Забранен“.

За нейна радост (бързо заменена от смут), Клариса О’Макфланаган седеше на същата пейка, очаквайки свиждане с обвинения в опит за убийство Пайпър Цорн. На Франк й мина през ума, че блондинката изглежда абсурдно на подобно място с неуместната си кожена яка и перфектно поразрошената си коса.

Клариса стана и прегърна здраво Франк.

— Франческа, толкова се радвам, че си тук — каза Клариса. — Те не ми позволяват да видя Пайпър. И ме карат да чакам с часове. Не мога да понеса такова отношение.

— Това си е чисто престъпление.

— Така е.

Двете седнаха. Франк притисна здраво Кейт Спейд към гърдите си.

— Парите вътре ли са? — попита Клариса. — Всичките петдесет и пет хиляди?

Франк кимна:

— Не се чувствам много комфортно да нося толкова пари в брой с тези адвокати, съдии и ченгета наоколо, да не говорим за задържаните.

— Взе ли и моите хиляда и петстотин?

Франк потвърди. Тя беше взела допълнително две хиляди долара за спешни случаи. Отброи парите на Клариса и й ги подаде, доволна, че официално е приключила с хубавата блондинка.

— Благодаря — каза Клариса и напъха банкнотите в джоба на палтото си. — Тази чанта е Кейт Спейд, струва триста долара.

Франк извади още три стотачки.

— Сега сме квит. Считам, че няма причина да се виждаме повече. — Тя почувства облекчение, след като го каза.

Клариса стисна устни.

— Права си. Но ще ми направиш ли една услуга? Кажи на Аманда, че ще й се обадя следващата седмица.

Франк нямаше да направи нищо подобно. Тя не смяташе, че блондинката наистина ще се обади. А пък и Аманда не би посмяла да поддържа връзка с Клариса.

— С удоволствие ще предам съобщението.

Голямата дъбова врата се открехна със скърцане. Мустаците на инспектор Луиджи, а после и останалата част от лицето му, се показаха през пролуката.

— Мисис Грийнфилд, моля заповядайте.

Още с влизането си в помещението, Франк беше бомбардирана от силния шум. Динамиката й напомняше за офиса на „Поуст“. Униформени и неуниформени мъже приказваха, вдигаха телефоните, разнасяха книжа напред-назад. Инспекторът й предложи да седне до голямо дъбово бюро и я попита иска ли кафе.

— Какво ви е кафето? — заинтересува се тя.

— Прекалено изпечено и не чак толкова прекалено изпечено.

— Ще пробвам второто.

— Защо разнасяте тази чанта, натъпкана с пари?

— Това изглежда малко подозрително, нали?

— Ще ви дам време да измислите някакъв отговор, докато ви нося кафето.

Но вместо да го послуша, както си чакаше, мислите й се прехвърлиха върху Уолтър. Значи той е в болница. Беше й се обадил от леглото, за да поиска прошка. Аманда при това положение може би вече щеше да е в болницата, напоявайки стерилните му бели чаршафи с едрите си сълзи.

Луиджи се завърна с кафето. В чаша от стиропор — порьозна и грапава, възможно най-неподходящия съд, в който да се налее кафе. Франк се осмели да отпие глътка. Естествено, предварително приготвено. Вкусът беше противен. Продължителната консумация на тази овъглена течност можеше да увреди всякакъв усет за кафе.

— Както вече споменах на улицата — каза Франк, — не съм направила нищо нередно. И имам неотложна среща в пет часа.

— Да занесете нещо?

— Да, всъщност.

— Не сте ли поне малко любопитна защо мистър Цорн се е опитал да убие любовника ви?

Франк го стрелна с кафявите си очи.

— Уолтър Робинс не ми е любовник.

Инспектор Луиджи извади от бюрото си лист жълта хартия. Целият беше изписан с драскулки, които наподобяваха нещо средно между отпечатъци от кокоши крак и клинописно писмо. Франк беше виждала този почерк и преди. Това бяха самопризнанията на Пайпър Цорн.

— Мога ли да ви прочета откъс от написаното? — попита Луиджи. Франк кимна утвърдително. Само и само да свършат по-бързо.

— Знаете ли какво си мисля? — продължи той. — Вие сте много по-развълнувана, отколкото показвате. Наистина харесвате Уолтър Робинс, и то много. Но демонстрирате противното, като самозащита.

— Полицейски инспектор и психолог — каза Франк. — Ако трябва да бъда честна, в момента съм прекалено затормозена, за да харесвам. Мисленето ми е линейно. Не съм напълно сигурна дали изобщо дясното и лявото ми мозъчно полукълбо са свързани неврологично. Необичайно за жена, знам. Имам важна работа, както вече казах. Веднъж като я приключа, ще се скъсам да плача за Уолтър. Така че ако прескочите анализите, ще извършим необходимата процедура и ще мога да си тръгна.

— Бихте ли потвърдили някои факти? — официално попита той.

Франк потропа с пръсти по чантата Кейт Спейд.

— С удоволствие.

— Цорн заявява, че се е срещнал с Робинс пред кафе-бара „Флирт с кафето“ в два и половина сутринта — каза Луиджи, консултирайки се с показанията. — Срещата е била с цел предаване на разкритата от Робинс, дори и най-незначителна информация за вас, която е щяла да се използва за написването на статията. Цорн е искал банкови извлечения, извадки от личен дневник. По план Робинс е трябвало да открадне документи от апартамента ви. Цорн щял да ги фотографира и Робинс да ги върне обратно, колкото е възможно по-скоро, така че да не усетите липсата им. Робинс се среща с Цорн, както е предвидено, но вместо да предаде материалите, той казва, че се оттегля и вече не иска да пише статията. Съобщава, че би напуснал вестника, ако се наложи. Цорн го притиска и все пак някаква информация е разменена, но не е достатъчна. Цорн е бесен. Робинс се отдалечава към метрото. Цорн го проследява. Отново се скарват на перона. Робинс заплашва да информира главния редактор на вестника за необичайните методи на Цорн. Последният е толкова разярен, че блъска Робинс от перона. Казва, че не е видял пристигащото метро. Кондукторът забелязва падащия Робинс и дръпва аварийната спирачка. Това е причината Робинс да е жив.

„Уолтър е бил готов да напусне работата си заради мен?“, помисли си Франк.

— Може ли Пайпър да получи смъртна присъда за това? — попита тя.

— Не и за опит за убийство. Цорн като че ли наистина се разкайва. Никога не съм виждал възрастен човек да реве толкова силно.

— Съжалявам, но не мога да потвърдя времето, по което Уолтър е напуснал жилището ми. Разказал е на Цорн неща, които бях споделила конфиденциално, но се съмнявам да е откраднал каквото и да е. Видяхте ли днешната статия в „Поуст“! Подписана е от Уолтър, но всъщност е написана от Цорн.

— Това вече ни е известно. Тази сутрин Робинс не беше в състояние да напише и ред. — Инспектор Луиджи остана няколко секунди замислен, търкайки мустаците си, докато Франк седеше неподвижно. — Вие сте странна жена, мисис Грийнфилд.

— Свободна ли съм да си ходя?

— Трябва да призная, че се надявах да повдигнете срещу Цорн обвинение в клевета.

— Тази възможност отпада ли, ако си тръгна веднага?

— Не — отвърна Луиджи. — Цорн е възнамерявал да ви унищожи. Бих искал да разбера защо.

— Зададохте ли му на него този въпрос?

— Все още не.

— Той би трябвало да знае по-добре от мен — каза тя и се изправи. Погледна си часовника: 4:45. — Наистина се налага да тръгвам.

Инспектор Луиджи кимна бавно, продължавайки да си гали мустаците:

— Ще поддържаме връзка. И внимавайте с тези пари.

Франк изхвърча от сградата, подминавайки Клариса, без да каже нито дума, и препусна по Монтагю стрийт към Хайтс Кафе. Докато тичаше, леден въздух изпълни дробовете й.

Уолтър държеше на нея. Той държеше истински на нея.

24 глава

Аманда се приближи, за да хване Мат за ръката. Беше топла, но не влажна.

— Ти си удивително сух — прошепна му тя.

Не би могла да каже същото за себе си. От предстартовата треска по челото й бяха избили наниз дребни капки. Хладното оръжие в ръката на Силвия проблясваше, сякаш го беше излъскала с метална вата, преди да се появи при тях. Аманда предположи, че ножът беше от специализирания инвентар на Хайтс Кафе — изглеждаше прекалено голям и остър, за да е предназначен за обикновена домашна употреба. Ако Силвия го беше взела от ресторанта на път за банката, тя би трябвало да се е засякла с Франк. Къде беше сестра й? Къде бяха парите?

— Аз мога да се справя с нея — прошепна Мат.

Аманда се съмняваше. В сивите очи на Силвия се четеше отчаяние и лудост. Ровър опъваше застрашително кучешката си каишка. За средна на ръст жена и куче от дребна порода те бяха плашеща, дори страховита двойка.

— Силвия, дълбоко в сърцето си знаеш, че Пол не ме обича наистина. Ти си майка на децата му — каза Аманда.

— Да, помисли за децата — додаде Мат.

Силвия тръгна към тях.

— Веднъж поне ще помисля за себе си — каза тя.

— Но Пол не ме обича — повтори Аманда. — Може и да го привличам на първично, хормонално ниво, но сърцето му е изцяло твое.

— Мислиш, че всичко това е заради моя съпруг? — ехидно попита русокосата царица на ножовете.

— Че за какво друго? — удиви се Аманда.

— Не мога да те оставя да платиш на баща ми. Чакам търпеливо повече от година. Аз искам заведението. То ми принадлежи. Аз го заслужавам и никой няма да ми попречи да го получа.

Баща й е предвидил заведението за нея? Аманда беше изненадана. Съвсем естествено, тя бе решила, че Тод ще продаде мястото и ще спечели купища с пари срещу инвестиция от петдесет и пет хиляди долара.

— Твое собствено кафене? — попита Аманда.

— Кафето е последното нещо, което би ме развълнувало. След пет и половина тази вечер аз ще бъда собственичка на „Вълшебното Кътче за Бижута на Силвия“, намиращо се на мястото на бившето „Барни Грийнфилдс“ кафене.

— Ти си била дизайнер? — попита Аманда с надеждата да я успокои.

Но не се получи. Силвия размаха масивния нож, сякаш проверяваше плътността на въздуха.

— Никой няма да мърда от тук следващите четиридесет и пет минути. Вие двамата! Сядайте долу!

Освен Ровър, не седна никой друг. Ако на Аманда й беше писано да е жена на действието, сега трябваше да го докаже. Как би могла да се изплъзне на противника? Да метне нещо. Двете хиляди долара в джоба си? Тя затвори очи и се опита да освободи съзнанието си, за да може да се появи някоя идея.

— Моментът не е подходящ за дрямка, Аманда — каза Мат.

Силвия се облегна на металния плот на един банкомат и изрече:

— Моментът е идеален.

Изведнъж Мат припна като пудел във въздуха и се метна към Силвия. Тънката й китка рязко се отметна. Осветлението от тавана се отрази в острието на ножа, заслепявайки за миг Аманда. Когато отново можеше да различава предметите, Мат беше на пода, кървава следа се спускаше по бузата му. Той притисна раната, докато се изправяше на крака. Скокът му все пак беше постигнал нещо: сега бе по-близо до вратата. Протегна се, опипвайки бравата, в опит да отключи. Силвия светкавично се метна върху него и го наръга в крака. Той се сгърчи на земята.

— Не ме предизвиквайте! — изкрещя Силвия. — Убих един човек, ще убия и вас, ако ме прецакате.

— Мисля, че се прецака сама — каза Аманда. — Мат може да е сериозно ранен. Трябва да го отведем в болница.

Мат беше пребледнял, но не кървеше много силно. Една жена отвън се появи на входа на преддверието с банкоматите, установи, че е заключено, и си тръгна. Стъклените врати на банката бяха с огледално покритие: хората вътре можеха да виждат навън, но самите те бяха невидими за външния свят. Надеждата, да се появи Добрият Самарянин, угасна.

— Добре съм, Аманда — каза Мат и се опита да седне. — Тя не успя да засегне вена. — Тъмна кръв започна да се процежда през джинсите му. — А може и да е засегнала. — Мат потрепери леко и после припадна. Главата му тупна глухо на пода.

Аманда дишаше учестено. Трябваше да накара Силвия да хвърли ножа. Може би ако поговорят? Аманда беше добра в разговорите.

— Вече си убила един човек? — поинтересува се тя. Не че това беше най-малко подстрекаващата тема.

— Чик. Кралят на Кафето — каза Силвия.

Жената, която бе идентифицирала Бенджи при огледа на заподозрените, беше обяснила, че е разхождала кучето си през онази нощ. Силвия убива Чик и натопява Бенджи. Само за да се сдобие с кафенето, което едва ли си струваше този акт. Аманда и Франк бяха готови да умрат за това кафене, но не биха извършили убийство.

— Чик беше безобиден — промълви Аманда. Сълзи напираха в очите й.

— Той бе богат. Можеше да ви помогне.

— Не бе богат.

— Всеки в квартала знаеше за мъжа със златните зърна.

Превратностите на съдбата. Тя беше убила Чик, повярвала на легендите за него, само за да разбере по-късно, че в играта влиза още един мъж с много пари.

— Няма ли други подходящи помещения, които да наемеш? — попита Аманда с едното око следяща Мат дали диша.

— Не става въпрос за някакво място изобщо, става въпрос за вашето място. Вие двете Грийнфилд ми тровите живота, откакто се помня. Сега е мой ред.

— Та аз дори не те познавам! — възкликна Аманда. Вярно, бяха на почти една и съща възраст, но тя бе сигурна, че никаква Силвия Фиърсън не беше посещавала частното училище на Джоралемън стрийт, където бяха ходили те.

— Всеки път, когато баща ми се прибираше от вечер, прекарана с родителите ти, ми надуваше главата с „Франческа Грийнфилд е произнесла речта при завършването на випуска“; „Аманда Грийнфилд сама си прави кройките на дрехите“; „Франческа Грийнфилд е влязла в Дартмут“; „Аманда Грийнфилд е модел на Блумингдейлс“. А аз не постигнах нищо друго, освен да завърша държавна гимназия и да се омъжа за Пол. А татко дори не харесва Пол.

Родителите им са се хвалели с тях пред Тод? Беше толкова мило, че чак болеше. Аманда не си спомняше техните да са разказвали нещо за дъщерята на Тод.

— Ти имаш две прекрасни деца — каза Аманда. Докато говореше, забеляза, че главата на Мат помръдва.

— Децата ми са моята реализация? Знаеш ли колко обидно е това? Вие отидохте в колеж. Имахте работа в града. След като умряха родителите ви, получихте заведение. Аз нямам нищо за себе си. Нищо. Нито дори съпруга ми. Аз съм роб на тези деца. Те ме притежават. Искам и аз да притежавам нещо.

Мат беше вече напълно в съзнание, приближавайки се сантиметър по сантиметър към вратата. Бе зад гърба на Силвия. Тя нямаше да го забележи, докато разговаряше с Аманда.

— Иска ми се да се бях омъжила и да бях имала деца — каза Аманда.

— Не, не ти се иска.

— Напротив.

— Някой като теб никога не би могъл да поеме отговорността.

— Аз съм много отговорна. — Или поне започвам да бъда, помисли си Аманда. — Бог ми е свидетел. Никога повече няма да съм лекомислена.

— Майка ми беше права за вас, момичетата Грийнфилд. Тя знаеше, че сте безбожни създания — просъска Силвия.

— Аз вярвам в бог.

— Мама също не издържаше да слуша за вас двете от татко. И се кълна, че тягостното напрежение, породено от прекомерните му очаквания към мен, разруши брака им. А фактът, че тя прекарва повече време в кафенето ви, отколкото с внучките си, в никакъв случай не ви прави по-симпатични.

— Познавам ли майка ти?

— Ти дори не знаеш коя е тя, нали?

Мат беше на милиметри от вратата. Ако можеше да се приближи и да се изправи още малко, щеше да отключи и да извика за помощ.

— Коя е майка ти?

— Казва се Люси Фиърсън.

Люси? Намусената дърта писателка с вестникарските изрезки? Люси, която пие слабо бразилско кафе? Не можеше да е вярно. Но явно беше. Както внимателно следеше изражението на Аманда, Силвия кимна.

— Точно така — потвърди Силвия. — Дъщерите ми я смятат за откачалка.

Крушата не пада по-далече от дървото, помисли си Аманда.

Ровър, досега седял и дишал запъхтяно в краката на Силвия, започна да лае силно. Лаеше срещу Мат, който, вече изправен, отново се бореше с ключалката на вратата. Силвия изпищя и се спусна към него, но не и преди той да отвори и извика: „Помощ! Държани сме като заложници от отмъстителна домакиня!“.

Тялото му лежеше наполовина вътре, наполовина извън вратата на банката, правейки невъзможно за Силвия да я затвори, докато държи едновременно и ножа и кучешката каишка. Тя пусна Ровър и започна да влачи Мат за колана, за да го издърпа навътре. Той я хвана за ръката, с която държеше ножа и се сборичкаха.

— Помощ! — извика отново Мат. — Семеен маниак изпаднал в амок!

Аманда се устреми към вратата да помогне на Мат, но Ровър скочи, впивайки зъби в крачола на панталона й. Тя не можеше да определи дали е разкъсана кожата — адреналинът не позволяваше да усети болка. Направи опит да се отърве от псето, като го изрита със свободния си крак, докато викаше: „Махай се! Чупка! Разкарай се от мен, тъпо животно!“.

— Какво става тук?

Аманда, Мат, Силвия и Ровър вдигнаха поглед. Беше Франк, широко отворила вратата на банката, с издута черна дамска чанта през рамо.

— Франк, тя има нож! — извика Аманда.

Франк инстинктивно хвърли чантата срещу Силвия. Трябва да беше доста тежка: Силвия бе повалена назад от удара, ножът издрънча в краката на Аманда. Тя го хвана и чукна кучето по главата с него. Животното я пусна и изтича скимтейки при падналия си партньор.

Мат се изправи, подпирайки се на незасегнатия крак, и се облегна на стената. Аманда се хвърли към сестра си и я прегърна силно.

— Коя е тя? — попита Франк и посочи Силвия, която седеше на пода зашеметена.

— Семейството на Мат са богати и той ни даде достатъчно пари да спасим заведението. Това е Силвия, дъщеря на Тод и съпруга на Пол. Тя се опита да убие Мат и мен, за да получи заведението за себе си. И е убила Чик, защото мислела, че той има пари. Но той изобщо нямаше. А мама и татко са се гордеели с нас! — произнесе Аманда на един дъх.

— Пайпър се е опитал да убие Уолтър, но той е жив и е влюбен в мен.

— Това е чудесно! — усмихна се Аманда и те се прегърнаха. Мат, който също искаше да участва, обгърна с ръце двете сестри, осъществявайки официално групова прегръдка. Една оргия от прегръдки. Аманда усети как очите й се пълнят със сълзи.

Франк изгледа Силвия и кучето.

— Не съм изцяло наясно коя сте вие. Но ние имаме среща. Ще трябва да ни извините. Аманда. Мат. Тръгваме си.

25 глава

Сестрите Аманда и Франческа Грийнфилд седяха на винилови столове в кафенето си, намиращо се в Бруклин Хайтс (двете бяха собственички на заведението), и пиеха сутрешното си кафе, загледани в оживеното улично движение. Че всяка от сестрите е хубава, бе съвсем очевидно за страничния наблюдател, въпреки определена острота в погледа и на двете, което пък беше странно допълнение към усмивките им.

— Какво ще кажеш за онзи там? — попита Аманда, посочвайки един мъж на улицата. — Висок, леко опърпан, но приятен. Износените джинси и оръфаното палто говорят за нарочно прикрито, несметно богатство. Потенциал за съпруг?

— Подходящ за баща? — засмя се Франк.

Въпросният мъж влезе във „Флирт с кафето“, треперещ леко от февруарския студ. Той се приближи до сестрите при тяхната, покрита с винил, маса до прозореца.

— Така ли управлявате бизнеса? Седейки тук като едни щастливи статуи! Има работа за вършене. Ставайте. Говоря сериозно. Размърдайте се!

— Дали да не го заснемем? — предложи Аманда.

— Не знам какво ми става — въздъхна Мат Шемерхорн. — Превърнах се във всичко онова, което мразя. За две седмици от апатичен станах апоплектичен.

— Предпочитах те апатичен — каза Франк. — Но след като кипиш от енергия, защо не разходиш кучето?

Ровър, първият официален талисман на „Флирт с кафето“, тичаше в кръг около краката на Франк. Когато арестуваха Силвия, кучето остана сирак. Както се оказа, двете дъщери на Силвия, а също и Пол, винаги бяха мразили Ровър. Люси, която се премести при внучките си (за ужас на Пол — „кармата го застигна“, според обяснението на Аманда), нямаше намерение да чисти след помияра. Тод Фиърсън щеше да бъде щастлив да приспи завинаги малкия осквернител на килими, но Аманда не можеше да понесе мисълта да бъде индиректна причина за смъртта на животното, въпреки че ухапването на Ровър беше оставило белег на крака й. Затова Франк предложи да го осиновят. Аманда бе поразена от великодушието й. Франк си мислеше, че ще е хубаво да влезе още едно същество в живота им (какво е още един сирак в къщата?). Мат, който се беше нанесъл при тях за полупостоянно, приветства допълнителното мъжко присъствие, след като сестрите напоследък прекарваха толкова много време в банята, експериментирайки непрекъснато с онзи сешоар.

— Да разходя кучето? Защо трябва аз да върша всичко тук? — заопява Мат.

Сестрите не се сдържаха и се разхилиха на злочестото му изражение.

— Толкова си сладък като се ядосваш — каза Аманда. Тя стана, притисна се плътно към него и му лепна една страстна целувка. — Аз ще изведа Ровър. Да гледаш домашен любимец е голяма отговорност, а както и двамата знаете, аз съм кралицата на отговорностите.

Аманда тръгна към дъното на кафенето, за да вземе каишката на кучето. Мат, все още възстановявайки се от целувката на своята любима, я последва сякаш и той беше на каишка. Франк установи, че накуцването му намалява с всеки изминал ден. Ровър припкаше отстрани до Аманда. Наблюдавайки ги тримата заедно — нейното отскоро увеличено семейство — Франк едва удържа да не се разхлипа.

Тя беше плакала спорадично през последните няколко седмици след кошмарния ден със Силвия в банката. Единственият светъл спомен от онзи безумен понеделник беше изсипването на пачките с пари в скута на Тод и поднасянето след това на новината, че дъщеря му е убийца.

За ужас на Аманда и Франк, Тод изглеждаше по-скоро щастлив да получи парите си, отколкото притеснен от истината за Силвия. Той подчерта, че изобщо не е имал намерение да дава помещението на дъщеря си. Просто й го обещал, за да спре да му досажда с непрекъснати молби.

Тод удържа на думата си и сервира безплатно ядене за всички в квартала онази вечер. Тогава сестрите се бяха опитали да го разорят, поглъщайки уникални количества храна. И още в ресторанта бяха обсъдили нуждата от нов адвокат, а Мат беше предложил баща му да им помогне.

И той им помогна. Пам Шнайдерман бе дар от бога. Тя влезе в живота им като една одухотворена машина за почистване, която методично забърса всичката мръсотия, изсипана върху тях. Пам уреди въпроса с Тод, взаимодействаше с полицията по случая на Пайпър Цорн за клевета, който все още не беше получил решение (тя ги увери, че могат да очакват значително сурова присъда за „Поуст“). Пам осъществи и сделката с предприемача производител на кафе от Виетнам Берт Тиърни и с Патси Стромбо. Идеята беше да се отвори нова линия за производство на кафеени десерти и закуски с високо кофеиново съдържание (предстояха да се подпишат окончателните документи). Мострите продължаваха да стоят във фризера в спалнята на Патси. Новоизлюпената фирма щеше да носи името Чик.

Бащата на Мат, такъв мил човек, беше толкова завладян от Аманда (какво ли не постигат няколко телефонни обаждания — Франк беше убедена, че сестра й може да препраща красотата си по телефонния кабел), че плати останалата част от ипотеката им. Сега сестрите притежаваха сградата изцяло. Бяха забравени страховете от грозящото ги бездомно съществуване — последното се зачеркна от списъка с притеснения на Франк. Новата спокойна атмосфера превърна „Флирт с кафето“ в предпочитаното заведение в квартала (за нещастие Мунбърст, с новоназначена управа, успя също да се задържи).

Франк не беше напълно сигурна кога се свалиха Мат и Аманда. Може би някъде в промеждутъка от плащането на ипотеката от бащата на Мат, до решението на Аманда да поеме контрола над живота си, вместо да бъде подмятана от външни сили. По-малката сестра не беше споменавала Чик Петерсън от дни. Франк сметна, че Аманда е разрешила този въпрос, и повдигането му отново не би било продуктивно.

От своя страна, Франк се бореше да овладее диво препускащите си чувства. Събитията от изминалия месец отприщиха в нея емоционална стихия. Настъпилият след това порой не й позволяваше да вземе и най-дребното решение, без да потъне в сълзи от радост или мъка. Тя трябваше да прехвърли много от задълженията си на Мат. Той прояви разбиране. Франк знаеше, че този период на сменящи се настроения беше преходен, че с течение на времето щеше да се почувства като нормален човек, без да се срива под тежестта на тъга, радост, гняв или страх. Но дотогава трябваше да го кара по-леко, за да не допусне съдбоносни грешки. Грешки нямаше да бъдат извинявани.

— Внимавай, Франк! Тази строгост, от която не можеш да се отървеш — каза Аманда, докато минаваше с Ровър покрай нея. Беше облякла пухеното яке на Франк.

— Пак ли ми четеш мислите? Защо трябва да…

— Виж онзи там — прекъсна я Аманда, сочейки отново към прозореца. — Изваяни скули, знак за сила и интелигентност. Издължените бакенбарди показват, че не е конформист, не се страхува да нарушава правилата. Патериците и гипсовото оформление говорят за истински стил.

— Няма нужда да ми го рекламираш. Знам какви качества притежава — каза по-голямата сестра, потискайки още един пристъп на плач. Беше й толкова неудобно от това нейно състояние.

Аманда разцъфтя в усмивка.

— Харесвам те много повече такава. Дай прегръдка.

— Ще излезете ли най-накрая? — помоли Франк.

— Тръгваме — изтананика Аманда и с Мат под ръка и Ровър на каишка напусна кафенето. Тогава вътре влезе хубавият мъж с издължените бакенбарди. Той се усмихна на Франк и я целуна нежно.

— С кого трябва да преспи човек тук, за да получи чаша кафе? — попита той.

— Как е кракът ти? — попита тя и стана, за да му помогне да седне.

Уолтър Робинс се отпусна на стола и подпря патериците в стената.

— Безработен.

— Не бъди нацупен.

— И това идва от леко неудовлетворената жена, в която съм влюбен? — разсмя се Уолтър.

— Ще ти счупя и другия крак — каза тя, докато отиваше към бара, за да му приготви чаша силно костариканско кафе. Когато му го донесе, той отпи прекалено бързо и си изгори езика.

— Наближава Свети Валентин — отбеляза той.

Франк се изчерви страшно. Даде си сметка, че от толкова години, сега щеше да е първият Свети Валентин, прекаран с мъж, когото обича страстно. Тази мисъл я накара да се разплаче — отново.

Уолтър се пресегна и я погали по гърба.

— Предполага се, че не трябва да обръщам внимание на това, нали?

— Да, ако нямаш нищо против.

— Франческа? — Една клиентка я повика от другия край на кафенето. — Да оставя ли парите направо на тезгяха? — Беше редовна посетителка, четиридесетгодишна, с мило, открито лице. Франк беше разговаряла няколко пъти с нея през последните седмици и вече бяха започнали да си споделят неща от личния си живот. Франк дори се осмеляваше да си мисли, че се заражда едно приятелство.

— Разбира се. Благодаря.

— Оставям ти два долара за кафето — каза клиентката.

— Струва само долар и петдесет — каза Франк.

Жената се усмихна и махна с ръка.

— Защо просто не задържиш рестото?

— Ще се постарая — усмихна се също Франк.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.